LAMPA. OM HVITAXFLYET. 67 
ningar ôfverensstämma med verkligheten, låt vara att de synas 
sannolika nog; ty naturen sörjer vanligen själf därför, att ett 
skadedjur icke får taga öfverhand i så hög grad, att andra natur- 
föremåls tillvaro omöjliggöres. Det är väl antagligt att ett dylikt, 
som hör till insekternas klass, icke kan helt och hållet utrotas, 
ej ens om menniskan kommer naturen till hjälp, så länge det ej 
saknar de näringsmedel, som blifvit detsamma anvisade. Detta hin- 
drar dock icke att vi, sedan skadedjurets lefnadsförhållanden blifvit 
utforskade, kunna med framgång arbeta på att hindra dess allt 
för stora förökning. BIERKANDERS förfarande lemnar ett tillräck- 
ligt stöd för detta påstående. 
Af alla de åtgärder, som hittills varit i tryck föreslagna mot 
hvitaxflyet, är BIERKANDERS den radikalaste och kanske äfven mest 
praktiska; låt vara att den kan synas mindre tillfyllestgörande, 
då fråga är om stora rågfält. Han var ock den förste, som lärt 
känna djurets vanor och lefnadsvilkor, och blef den bäste råd- 
gifvaren på sin tid. För att med största fördel kunna begagna 
sig af hans förfaringssätt, är det dock nödvändigt, att på förhand 
hafva reda på, då rätta tiden är inne att sätta det i verket. Han 
lemnar följande upplysningar härutinnan. »Det sista nederlag, 
som maskarne förorsaka, blir för landtmän endast märkeligt, 
emedan axen, som nyligen gått ur holken, förvissna och hvitna, 
men den skada, som sker hela hösten och våren, synes för ovana 
ögon alldeles intet. — — — Landthushällare, som om hösten 
och först på våren icke ännu märka, om de hafva denna mask i 
åkrarne, kunna aldrabäst lära att känna och finna honom den 
tiden, när han afbiter vid 3:dje och 4:de lederna rågstjelken, 
hvilken förvissnar och hänger merändels utföre holken». 
»Att förminska denna rågtjuf, kan väl ej ske först på som- 
maren, då han är liten, men när han blir större, och gnager af 
de sista lederna på rågen låter det sig bättre göra.» 
Äfven ROLANDER omnämner i förbigående, att man skulle 
kunna genom de angripna rågstråens uppryckande förminska hvit- 
axmaskarne och säger, att detta så mycket lättare kunde ske, 
»som man märkt, att de mesta hvitax finnas vid kanten af åkern». 
Han uppgifver tillika, att masken härjade mest just på de trakter 
af Dalarne, där man två år å rad sådde råg på samma fält och 
råder därför till omvexling med olika sädesslag och träde samt 
