HOLMGREN: MINNEN FRAN EN RESA I JÄMTLAND. 215 



den anlagda järnvägen här, liksom annorstädes, vara. Man kom- 

 mer med densamma fram både beqvämt och hastigt; men för 

 skildraren af en exkursion hade förvisso de forna fortskaffnings- 

 medlen, förmedelst »rapj^höna» eller båt o. d., lenmat ett tack- 

 sammare material. — Åkande sålunda efter de frustande ånghä- 

 starna, ila vi hän mot den norska gränsen, till Enafors, sedan 

 vi dock gjort ett kort uppehåll i Åre, vid foten af Åreskutan. 

 Det i högsta grad ogynsamma vädret inskränker på detta senare 

 ställe vårt byte till endast några ex. af A7'gynnis Euplirosyne 

 ab. Fiyigal Hbst och Erebia Lappona Esp. Vi veta emellertid, 

 att Argynnis Thore ab. Polaris Stgr. plägar flyga i den däld, 

 som sträcker sig nära nog i norr och söder mellan höjden »Tot- 

 ten:> och den lummiga sluttning, hvaraf bestigare af »Skutan» 

 pläga begagna sig. Hoppande och klättrande på de stenar och 

 klippblock, som i denna däld sköljas af en nedbrusande fjällfors, 

 spana vi emellertid förgäfves efter den nämda fjärilen. För visso 

 besöka vi dock detta ställe för tidigt på sommaren. — Vi resa 

 sålunda vidare. 



Efter en eller annan timmes förlopp har det bantåg, på 

 hvilket vi färdas, nått stationen Enafors, hvarest vi ämna stanna 

 under återstoden af den korta tiden för vår resa. Huru helt 

 annorlunda är icke den natur, som här ter sig för våra blickar, 

 mot den vi förut under färden skådat i Jämtland! Vi befinna 

 oss i en äkta fjälltrakt. De väldiga Snasahögarna resa sig mot 

 himlen till en höjd af inemot 1,500 meter, och vid deras fot 

 ligga sjöar och myrsträckningar, hvilka äro af väsentligt annan 

 natur än de, med hvilka vi förut fått göra bekantskap. Sjöarna 

 äro till största delen mycket grunda, och deras stränder bestå 

 af de sänka myrarna, å hvilka knappast något enda träd står att 

 finna. De äro torfslätter, bevuxna endast af dvärgbjörk, Andro- 

 meda och andra smärre fjällväxter. De synnerligen vidsträckta 

 slätterna begränsas eller snarare skiljas från hvarandra af torftiga 

 granskogar och genomkorsas af talrika fjällbäckar. Fjällens slutt- 

 ningar erbjuda emellertid mera omvexling. Längst ned utbreda 

 sig de öde myrarne; längre upp bilda rätt högväxta björkar ett 

 grönskande bälte, här och der af brutet af jämförelsevis yppiga 

 högslätter eller sänka gräsvallar. Ännu högre upp blir björken 

 mera lågväxt och krypande och täflar om utrymme på de myll- 



