34 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT I 89 1. 



Förnämsta syftemålet med dessa besök var att studera lokala 

 förhållanden samt muntligen utbyta tankar och erfarenheter med 

 sådane personer, som ansågos besitta sakkännedom, och att kunna 

 rådslå med dessa angående lämpligaste medlen till stäfjandet af 

 kommande ollonborrehärjningar. Hvad sakkännedomen hos den 

 större allmänheten beträffar, måste jag dock ledsamt nog här fram- 

 hålla, att denna syntes för närvarande vara snart sagdt ingen, 

 eller åtminstone långt mindre än den borde vara, rörande ett 

 ämne, hvars stora vigt numera ej af någon lärer bestridas. 



Af gammalt är det bekant, att de delvis med ek, bok och 

 björk beväxta sluttningarne af Hallandsås, där det öfversta, lösa 

 jordlagret hvilar på genomsläppande alf, bestående af sand eller 

 grus, äro det ursprungliga tillhållet för ollonborrarne och ännu i 

 dag den förnämsta härd, hvarifrån de utbreda sig, först och främst 

 öfver närmast liggande områden och sedermera till mer aflägsna 

 trakter. På senare tiden synas de likväl hafva fattat fast fot äfven 

 vida nordligare, såsom t. ex. i mellersta Halland, där Slöinge, Ge- 

 tinge, Asige, Ljungby och kanske än flera socknar äro, som det tyckes, 

 numera lika besvärade af dem, som någonsin Hallandsås eller dess 

 utgreningar i söder. De lokala förhållandena i förstnämde del af 

 Halland äro äfven i hög grad lämpliga för ollonborrarne, icke så 

 mycket genom markens egen beskaffenhet, ty passande jordmån fin- 

 nes på många ställen, utan att dessa åtminstone ännu besvärats af 

 ollonborrar, men fast mer därigenom, att höjder och kullar äro be- 

 klädda med sådana trädslag, som ollonborrarne under parningstiden 

 hälst besöka för att hemta föda. På dylika trakter, isynnerhet där 

 eken växer ymnigt, måste det synas svårt, om ej rent af ogörligt 

 att i önskvärd grad kunna minska dessa skadedjurs antal, såvida 

 icke landskapets natur förändras så, att löfträden, först och främst 

 i närheten af åkerfälten, borttagas, för att utbytas mot tall och 

 gran. Tills så skett blir ollonborreinsamlingen där af mindre 

 nytta än önskligt vore, emedan tillräckliga penningemedel och 

 arbetskrafter saknas till dess bedrifvande i erforderligt stor skala. 



Att brist på lämplig föda under parningstiden utgör ett vä- 

 sentligt hinder för ollonborrarnes trefnad och starkare förökning, 

 därpå är Fjelkinge socken för närvarande ett talande bevis. Den 

 s. k. Fjelkinge backe med sina sluttningar, äfvensom trakten der- 

 omkring, ega nämligen alla förutsättningar för dessa skadedjurs 



2 



