Io8 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1S91. 



dast honblommor förekomma. En liten parasitstekel af Pteroma- 

 linernas grupp, BlastopJiaga grossoruni Grav., kryper in i frukt- 

 samlingen (fikonet) och lägger ett ägg i hvarje åtkomlig gallblomma 

 hos det vilda fikonträdet, hvarigenom fröämnet förstöres och 

 fruktämnet — enligt nyare påståenden — omvandlas till ett slags 

 gallbildning. Härigenom påskyndas fikonets mognad och han- 

 blommornas utveckling. Ur de vilda fikonen, som innehålla 

 hanblommor, kläckas honsteklar, som tränga ut genom dess 

 mynning just vid tiden för honblommornas utveckling i de odlade 

 fikonen och begifva sig till dessa samt — såsom Linné redan 

 omtalar — öfverföra frömjöl från hanblommorna till honblom- 

 morna. Utan en dylik symbios mellan steklarne och fikonen 

 skulle icke några fröämnen hos de sist nämda någonsin kunna 

 blifva befruktade. Att stekelbesöket afser befruktning af hon- 

 blommorna framgår äfven deraf, att ämnen till fikon, som icke 

 blifvit befruktade, efter regeln icke vidare utvecklas, utan vissna 

 och falla af. Emellertid har i tidernas längd hos det odlade 

 fikonet utvecklats förmåga att gifva mogna fikon, äfven då inga 

 befruktande steklar finnas till hands, men alla fröämnen äro 

 hos sådana fikon outvecklade och således icke grobara. Under- 

 sökningar af andra arter af det stora slägtet Ficus hafva visat, 

 att analoga förhållanden sannolikt ega rum hos alla de mer än 

 900 arterna, och det är antagligt, att hvarje art har sin särskilda 

 symbiotiska stekel. Här — liksom på så många håll — utbreder 

 sig ett stort fält för forskning. 



Hr HoFGREN demonstrerade en hittills icke iakttagen varietet 

 af den lilla vackra gröna hallonsnabbvingen, TJuxla Rubi. (Se 

 sid. 95). 



D:r S. Nordström framstälde, med anledning af en i en 

 Stockholmstidning förlidet år införd »Föreläsning om myggor», 

 den frågan, om det endast vore mygghonorna och icke hanarne, 

 som vore blodsugare. Han framlade en intressant historik öfver 

 åsigterna angående denna fråga hos så väl äldre som nyare för- 

 fattare, hvarigenom ådagalades, att meningarne varit och äro 

 mycket vexlande äfven hos de förnämsta auktorer. Hr Nord- 

 ström hade förliden sommar förgäfves sökt på experimentel väg 

 lösa frågan, helt enkelt emedan han icke påträftat några mygg- 

 hanar, hvilka lätt igenkännas på sina prydliga »kammade» eller 



