159 



EN HISTORIA OM EN BISVÄRM. 



Man läser emellanåt om, hur bisvärmar slå sig ned på de 

 mest egendomliga platser, och jag kan, såsom ett nytt exempel 

 härpå, anföra följande händelse, som jag kom att bevittna förliden 

 sommar. Själfva midsommardagen på eftermiddagen, då mjölk- 

 ningen som bäst pågick, märktes plötsligt ett ovanligt lif bland 

 korna, som nyss förut helt lugnt betat å ett klöfverfält, där de 

 voro tjudrade. Att något ovanligt var å färde syntes genast, 

 icke allenast på oron hos kreaturen, utan äfven på den fullstän- 

 diga villervalla, som rådde bland den mjölkande kvinspersonalen. 

 Hunnen närmare hörde jag en gäll röst, som skrek: »se på den 

 hvita kon hur hon besår!» Denna ko, som en gång utmärkts 

 med första priset på ett landtbruksmöte, snodde nu omkring sin 

 tjuderpåle med samma fart som en fullblodshäst vid en kapplöp- 

 ning, men var knappast igenkänlig, ty hennes skinande hvita hud 

 tycktes öfversållad med mörka fläckar. En större sådan af mör- 

 kare färg kunde tydligt urskiljas, då hon under sin karrier för 

 ett ögonblick vände venstra sidan mot mig, meii var snart för- 

 svunnen. Då ryktaren hunnit lösgöra det stackars kreaturet, 

 lemnade det med oförminskad fart rännarebanan, med, som han 

 påstod, tacksamheten afmålad i sina ögon. Gåtan blef snart löst, 

 ty den stora svarta fläck, som lyste och försvann på djurets 

 venstra sida, befanns hafva bestått af en biklunga, som genom de 

 häftiga rörelserna slungats ned till marken, där den sedan höll 

 sig stilla och småningom samlade till sig svärmens öfriga med- 

 lemmar. Då kon infångats syntes hon ej hafva lidit det ringaste 

 men genom sina obehagliga »bisittare». Vi skyndade naturligt- 

 vis att anskaffa en halmkupa för svärmen, som hastigt och lustigt 

 införpassades i denna för honom lämpligare bostad, där han 

 ännu befinner sig i högönsklig välmåga. 



Kristineberg i aug. 1891. 



P. E. Ohlson. 



