SJÖSTEDT: RESEBREF. 169 



dagar och nätter störtar regnet genom luften i strömmar och 

 detta eviga plaskande verkar äfven nedslående på humöret. Det 

 enda, som jag får, är litet snäckor, som mina pojkar samla, samt 

 en och annan fågel, som jag lyckats skjuta i de närmaste träden. 

 — En obehaglig båtfärd, som jag for några dagar sedan gjorde, 

 höll på att kosta lifvet. Sedan någon vecka hade vi dagligen 

 väntat på en svensk skuta, som skulle hitkomma med trälast; 

 slutligen hade vi nöjet att en morgon se en båt med hvit besätt- 

 ning ro in från hafvet; det var kapten och några matroser från 

 båten, som låg för ankar ett stycke ut. Sedan de en stund 

 sprakat, mest om affärer, skulle de återvända om bord och frå- 

 gade, om vi ej hade lust att fara med. Herr Linnell och jag 

 satte oss i och voro snart därute. Kvällen förut hade jag legat 

 i lindrig feber och trodde nu denna vara öfver, men efter en 

 stund kände jag sådana frosskakningar, att jag bad kapten bli 

 förd i land. Emellertid var folket ovant med bränningarne, och 

 då vi voro midt i dessa, kommer en väldig våg bakifrån, brusar 

 skummande öfver båten och nästa ögonblick lågo vi alla begrafna 

 under den väldiga vattenmassan. Hur långt jag egentligen var 

 nere i djupet, vet jag ej, endast det, att det behöfdes en lång, 

 kvalfull stund innan jag, ombonad med dubbla kappor, kommit 

 upp till ytan. Nu började kampen för räddningen, och snart var 

 jag framme vid den med kölen uppåtvända båten och klänger 

 mig fast däri, fyra matroser lågo rundt omkring mig. Af dessa 

 kunde endast en simma, och denne beslöt sig genast för att söka 

 simma genom bränningarne i land. Två grepo tag i mig och 

 hvarken böner eller något annat kunde förmå dem att släppa, 

 »vi kunna ej simma» var deras enda svar. Sedan jag så fått tag 

 i kölen, grepo äfven de andra tag däri, men, som vi alla voro 

 på en sida, rullade båten rundt omkring, och åter voro vi i vå- 

 gorna. Så gick det tre, fyra gånger tills båten slutligen vände 

 sig på köl; ehuru den låg ett stycke under vatten, bar den oss 

 dock, och nu var blott fråga om att kunna behålla den i detta 

 läge; sedan vi kommit i den, höllo vi oss i midten, så att den 

 icke stjälpte, under det den ena vågen efter den andra spolade 

 öfver våra hufvuden. Innan vi kommit i detta lyckliga läge, hade 

 redan en man gått i djupet; jag såg hans gulblå ansigte och stela 

 blick just innan han försvann. Den, som summit, uppnådde land. 



9 



