172 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT I 89 1. 



djurlifvet rörligt, det är dock egentligen fågelvärlden, man under 

 en sådan färd får njuta af. En krokodil hade jag redan sändt 

 en kula, där han låg uppkrupen på en vid flodkanten lig- 

 gande stock ; han tumlade ned, om lefvande eller död vet jag- 

 ej, ty han sjönk genast och bortfördes af den hvirflande ström- 

 men. 



Från den ena strandens trädkronor till den andras fara bro- 

 kiga hornskator (Biiceros albotibialis) under buktande flygt. Med 

 några snabba vingslag, vanligen åtföljda af fågelns knarrande,^ 

 starka läte, skjuta de ofta flera tillsammans fram, utspänna sam- 

 tidigt vingar och stjärt, glida så några ögonblick genom luften, 

 allt mer sjunkande och höja sig åter under upprepade skrik. Allt 

 går så taktmässigt, alla följas så noga, att man från första ögon- 

 blicken fäster sig vid den egendomliga gruppen. Från en klunga 

 slingerväxter hörs hjälmfogehis (Corythaix meriamis) kråklika rop. 

 Om detta ej är vidare trefligt att lyssna till, så är dock själfva 

 fågeln, skimrande i stålblått, grönt och purpur så mycket mer 

 tilltalande, en ståtlig prydnad för det vackra sceneriet. Blad- 

 gröna dufvor (Treron calvus) synas här och där skjuta fram i 

 större eller mindre flockar och slå ned bland löfverket; här äro 

 de genom sin färg så absolut skyddade, att de gäcka äfven det 

 mest vana öga vid sökandet, såvida de förhålla sig stilla. Jag 

 har ibland sett hela flockar slå ned i en mindre krona och stått 

 långa stunder under trädet utan att kunna upptäcka en, förr än 

 de kanske på en gång med klatschande vingslag, under buller 

 och bråk gett sig i väg. — Färden gick långsamt och trögt mot det 

 starkt strömmande vattnet. Fram på e. m. skulle de svarta i land 

 och äta, »headman» underrättade mig nu, att det var omöjligt att 

 hinna fram; jag erinrade honom om, hvad jag sagt kvällen förut, och. 

 att det blefve hans »palaver», samt att vi måste fara hela natten 

 utan hvila. Skymningen var nu inne; allt mörkare blef det' i 

 den täta skogen, allt häftigare strömmen. I en timme hade de 

 väl paddlat i djupa natten, då alla ropade, att de hvarken sågo 

 land eller vatten; ginge kanoten i kvaf i mörkret kunde de ej 

 hjälpa det, de ville icke längre ha ansvaret. Ja, här var intet 

 annat att göra, än att surra fast kanoten vid en stam och afbida 

 dagen. En filt svepte jag kring mig och lade mig på ett par 

 trälådor. Molnen hade något skingrat sig och gifvit mig förhopp- 



12 



