TRYBOM, F.: IAKTTAGELSER OM BLASFOTINGAR. 57 



aktigt», att sådana blåsfoting-arter, h vilkas hanar ute i det fria 

 äro så sällsynta eller alldeles saknas som hos AptinotJirips, Liino- 

 thrips denticornis och andra, äfven fortplanta sig partenogene- 

 tiskt under långa tider. Af L. denticornis hafva emellertid ha- 

 narna vissa år — såsom 1889 och 1893 — varit ganska talrika, 

 där jag rest fram. 



Till sist en omständighet ur blåsfotingarnas lefnadsförhållan- 

 den, som rätt ofta låtit tala om sig — deras förmåga att hoppa. 

 Jordan säger bestämdt, att denna förmåga endast tillkommer 

 afdelningen Terebrantia, ej Tulnilifera (hos oss släktet Plilœo- 

 thrips), och han beskrifver, huru detta hoppande går till-'. Jag 

 har ofta iakttagit ett annat, så att säga skenbart hoppande hos 

 terebrantierna, hvilket jag tillåter mig redogöra för, emedan det 

 står i direkt sammanhang med den stora olikhet, som förefinnes 

 mellan dessas och tubuliferernas vingbildning. Som jag för länge 

 sedan iakttagit, och som Jordan mycket tydligt afbildat och 

 omnämnt, sitta de senares vinghår direkt inkilade i vingskifvan ett 

 stycke inpå denna; de förras däremot, såsom han säger, på små 

 käglor. Här äro håren invid basen ledade. De kunna, när in- 

 sekterna krypa omkring, läggas bakåt längs med vingarna, hvilket 

 underlättar framåtskridandet, som ju i allmänhet också är snab- 

 bare hos terebrantier än hos tubuliferer. De långa, fina och 

 bräckliga håren på vingarnas bak- eller insida äro ock långt 

 bättre skyddade vid krypandet, då de hafva nämnda ställning. 



Redan Haliday anför -'^', hurusom de under flykten utspär- 

 rade vinghåren ersätta själfva vingplanets ringhet. När en be- 

 vingad terebrantid skall flyga upp, är den först ifrig att medelst 

 uppåt och framåt riktade rörelser med bakre delen af bakkroppen 

 och dess styfva hår eller borst sträcka ut de ledade vinghåren. 

 I framkanten af de nämnda små basaldelarna (»käglorna») sitter 

 ett utsprång, som tjänar till stöd för själfva håren, så att de ej 

 böjas för långt inåt eller framåt mot vingbasen. Men insekterna 

 äro vanligen, då man ger akt på dem, mycket it'riga att komma 

 undan, komma på flykt. De försöka flyga upp, innan vinghåren 



"^'^ Jordan: nämnda afh. sid. 610, 611. 

 ^ö HALmAV: förut nämnda afh. sid. 440. 



17 



