130 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1 894. 



sparsammare, men däremot larver och puppor talrika; vår och 

 höst är däremot den egentliga tiden för de förstnämnda, men 

 dessa träffas till och med om vintern under isen och medfölja ej 

 sällan isnoten, när sådan dragés i insjöar. Djuren öfvervintra 

 nämligen på bottnen af vattensamlingarna och äro genast i rörelse 

 för ])ropagationen så snart isen smält undan. Minst två om icke 

 flera generationer förekomma under årets lopp. Endast under 

 skymningen och natten, mj'cket sällan om dagen, lämna djuren 

 vattnet och flyga omkring. De förflytta sig då från den ena 

 vattensamlingen till den andra. Om dagen fångas de lätt i stora 

 massor med vattenhåfven, då denna dragés utifrån inåt stranden, 

 men dragés den utmed stranden, undkommer en stor del, emedan 

 djuren vid minsta rörelse i vattnet skynda från stranden ut åt 

 djupet, där de äro mera svåråtkomliga. 



Under simmandet begagnas endast de bakersta benen, som 

 också blifvit för detta ändamål särskildt formade. Därunder 

 hänger det främsta paret rakt ned eller tryckes det samma mot 

 bröstet. Det mellersta paret användes vid gåendet, hvarunder 

 påskjutning sker med det bakersta, äfven begagnas det mellersta 

 benparet att under hvilan fasthålla djuret vid vattenväxter eller 

 dylikt, h varvid de långa klorna fatta i föremålet. Måhända 

 också den egendomliga fördjupning, som hos en art finnes mellan 

 låret och tibian på mellanbenen, begagnas för samma ändamål, 

 så att djuret härigenom bättre må fasthållas i det rinnande vatten, 

 hvari det helst vistas. Främsta parets fötter användes för födans 

 upphämtande och förande till munnen. Med den egendomligt for- 

 made tarsen skrapas på stenar och växter, hvarefter den hastigt 

 föres till mundelarna. Med säkerhet kan likväl ej afgöras hvaraf 

 djuret närer sig, men sannolikt hämtas födan af både växter och 

 små vattendjur, vid hvilkas fångande de två rader borst, hvarmed 

 tarsen är försedd, sannolikt göra god tjänst. 



Honorna fästa äggen antingen blott ett eller några få till- 

 sammans på någon vattenväxt. De äro till färgen gulhvita, af olika 

 form hos de olika arterna, samt på olika sätt refflade eller reti- 

 kulerade på ytan. Då larverna nyss utkläckts, äro de nästan färg- 

 lösa, halft genomskinliga, endast ögonen äro mörka. Småningom 

 blir färgen mörkare, med ännu mörkare, i längsgående rader ställda 

 fläckar. Under utvecklingen antages allt mer det fullbildade dju- 



2 



