ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1894. VII 



instruktion visa tydligt, att hufvuduppgiften för nämnda tjänste- 

 man är att meddela allmänheten upplysningar och råd med af- 

 seende på skadeinsekterna, och synas således förutsätta, att han 

 skall vara i besittning af den insikt, som fordras för att kunna 

 meddela dessa råd och upplysningar, eller att han på något håll 

 kan få inhämta de kunskaper, han för fullgörande af sitt upp- 

 drag måste äga. 



Hvarje fackman inom entomologiens område vet dock mer 

 än väl, att detta tyvärr ej är eller kan vara förhållandet. Den 

 vetenskapliga entomologien har visserligen i Sverige haft att 

 uppvisa jämförelsevis lika många och lika framstående målsmän 

 som i något annat land, men ehuru det, som af deras skrifter 

 kan inhämtas, naturligtvis är af största betydelse för den prakti- 

 ska entomologen, så är det dock ingalunda tillräckligt för det 

 speciella syfte, som han har sig förelagdt. Det är nämligen ett 

 i hög grad beaktansvärdt faktum, att ehuru man ofta får höra, 

 att den vetenskapliga forskaren alltför mycket fördjupar sig i en- 

 skildheter, så visar det sig dock alltid, att när vetenskapen skall 

 tillämpas på någon viss sida af det praktiska lifvet, räcker än- 

 dock ej den förut inhämtade detaljkunskapen till, utan en hel 

 mängd af nya enskildheter, såväl i djurens lefnadsvanor som i 

 deras byggnad och utveckling måste på det omsorgsfullaste gran- 

 skas och utforskas. Då så är förhållandet, synes det obestridligt 

 att det, som hittills gjorts för bekämpandet af skadeinsekterna i 

 vårt land, ej är tillfyllest och ej kan tänkas medföra det goda 

 resultat, som man åsyftat. För att verkligen kunna komma till 

 säkra och tillförlitliga resultat, är det därför nödvändigt att börja 

 på ett annat sätt, nämligen så, att grundliga undersökningar och 

 experiment få göras, innan man uppträder och meddelar råd och 

 upplysningar till allmänheten eller föreslår statsmakterna några 

 bestämda åtgärder gent emot skadedjurens härjningar. Det är 

 just genom att följa denna väg, som vetenskapen om människans 

 och husdjurens sjukdomar kunnat komma så långt, som den i 

 våra dagar kommit, hade den ej så gjort, så hade läkekonsten 

 utan tvifvel ännu i dag stått kvar på antikens och medeltidens 

 ståndpunkt. Erkänner man nu detta, då fråga är om människans 

 och djurens sjukdomar, så torde det vara lönlöst att söka för- 



