LAMPA: BERÄTTELSE TILL LANDTBRUKSSTYRELSEN 1 894. 39 



Gulhåriga skinnarbaggen {Oiccoptoma [SilpJia) Opaca 

 Lin.). Brunsvart eller gråbrun, utan glans, ofvan betäckt med 

 korta, gulaktiga och tilltryckta hår. Flygvingar finnas. Fig. i 

 å taflan. 



Ägget, fig. 3, är aflàngt rundadt och hvitaktigt. Under 

 äggläggningen borrar honan sin något utstående bakkroppsspets 

 ned i jordytan, afsätter där ägget, krafsar något lös jord där- 

 öfver medelst bakfötterna samt tillplattar sedan densamma med 

 bakkroppen, så att intet spår märkes efter operationen. Hon 

 förfar sålunda för att bereda ägget skydd, dels mot oblid väder- 

 lek, dels mot egna kamrater och andra djur, hvilka ej underlåta 

 att uppäta detsamma, om det kommer i deras väg. I Norrbotten 

 sker äggläggningen vanligen i slutet af juni, i sydligare lands- 

 delar antagligen något tidigare, allt naturligtvis beroende af väder- 

 lekens beskaftenhet. Efter omkring 10 dagars förlopp, d. v. s. 

 i början af juli utkläckas larverna. 



Larven, fig. 4 — 5, är svart, glänsande, kroppsringarnas 

 sidokanter spetsvinkliga samt gulaktiga; fullvuxen är han omkring 

 ■9 mm. lång. Spröten (antennerna) äro tämligen korta, treledade, 

 glest korthåriga, samt räcka ej längre än första kroppsringen, då 

 de läggas bakåt; 2:a leden kortast, mot yttre ändan något ut- 

 vidgad och snedt afhuggen; den yttersta leden smalast och längst; 

 längdskillnaden mellan de tre lederna dock obetyglig. Första 

 (den närmast hufvudet belägna) kroppsringen är ungefärligen lika 

 lång som de båda följande tillsammans. Förvandlingen till puppa 

 ägde i Luleåtrakten rum i slutet af juli och således omkring 20 

 dagar efter larvens utkläckning. 



Larverna äro mycket glupska och uppäta hvarandra, ifall 

 annat lifsmedel tryter, åtminstone var förhållandet så i fången- 

 skapen. Den anfallande biter först ett hål på sidan af den sva- 

 gare kamratens kropp och utsuger därigenom dess inre delar tills 

 endast skinnet återstår. Då en larv angriper ett blad, börjar han 

 i dess spets och fortsätter sedan nedåt i kanterna, hvarvid 

 ej hela bladmassan fortares, utan egentligen endast saften och 

 klorofyllet, hvarefter det öfriga af bladet krymper tillsammans och 

 vissnar. Den skada han gör blir därför ringa på en kraftig 

 jord, såvida han ej är till finnandes i en större myckenhet. 



