252 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1895. 



att vistas i de röda myrornas närhet, så vore det ganska 

 uppenbart, att det är fråga om härmning och ej om en tillfällig 

 likhet. 



Mina fångna Sal^zcus-exen)p\ar gåfvo mig anledning att 

 iakttaga några drag i deras eget inbördes samlif, hvilka voro 

 rätt egendomliga och, enligt hvad Professor Thorell meddelar 

 mig, förut okända. 



Redan sedan lång tid tillbaka är det välbekant, att spind- 

 larnas hanar vid frieriet närma sig honorna under de löjligaste 

 åtbörder. Som bekant, ha de all anledning att iakttaga mycken 

 försiktighet härvid, enär honan ofta helt enkelt griper och äter 

 upp en misshaglig friare. Att emellertid hanarna bevärdiga 

 hvarandra med något slags uppmärksamhet, har däremot, så vidt 

 jag känner, icke blifvit anmärkt. Detta var emellertid i hög 

 grad fallet med mina Sa/ù'cus-hana.r. Ibland gingo de förbi 

 hvarandra, utan att på något sätt låta märka, att de sågo hvar- 

 andra, men detta var ej ofta. Vanligtvis stannade de och bör- 

 jade samtidigt figurera för hvarandra, under det de vredo till 

 sin kropp på det lustigaste. Höjande sig på tarserna, så att 

 benen blefvo starkare böjda än vanligt, skredo de med hastiga, 

 ryckvisa steg i sick-sack fram mot hvarandra, medan de samti- 

 digt böjde de fortfarande hopslutna mandiblerna och abdomen 

 åt det håll, från hvilket de rörde sig. Då de skredo snedt fram 

 åt höger t, ex., böjde de sålunda mandibler och abdomen åt 

 vänster och tvärt om. Kroppen var sålunda böjd i en båge, än 

 åt höger, än åt vänster. Då de närmat sig hvarandra på unge- 

 fär en centimeters afstånd, uppspärrade båda, liksom på kom- 

 mando, samtidigt och blixtsnabbt sina fruktansvärda mandibler, 

 hvarefter ett slags fäktning med de långa, spetsiga mandibel- 

 klorna började. Hvar och en sökte med spetsen af den ena 

 klon stöta till sin motståndare. Aldrig användes däremot man- 

 diblerna att bita med vid dessa tillfällen, och det hela gjorde 

 vida mera intrycket af lek än af strid. Detta löjliga skådespel 

 upprepades oupphörligt, och alltid var förloppet detsamma. 



Påtagligen har Salticits god synförmåga, ty redan på 5 

 à 6 centimeters afstånd började hanarna ibland figurera mot 

 hvarandra. 



Någon enda gång såg jag en hane vilja börja samma lek 



4 



