A MÁSODELNÖK MEGNYITÓBESZÉDE 1842. 59 



siittonhan majd nyilvánosan, de nüvekedőleg nem egy megbánás, nem 

 egy gáncsolás , hogy mégis valcísággal csak jobb lett volna valami mást 

 állítni, mint nyelvészeti társaságot, vagy lia már Illyésnek, szinte mint- 

 ha valami makranczból történt vala az egész, teljességgel kellé születni, 

 annak csakugyan nem nyelvünk' kifaragása 's kireszelése, hanem annak 

 terjesztése körül lett volna hasznos működni, minek most már áldott 

 gyümölcseit éldelnénk, holott az academia már ugy szólván divatból 

 esertt. Midón, mondom, most is efféle hallatik, szükség, hogy végre 

 tisztába jójön a' dolog, vagy legalább kisértessék meg annak tisztába 

 hozatala, mert ha illy nézet véleménynyé kezd alakulni — 's mint lát- 

 szik, valósággal azzá kezd alakulni — 's szalmati'íz-alkotta intézetté alja- 

 sul academiánk is, hacsak különös testületi szellem, éberség és becsület 

 nem hatja keresztül minden tagját, minthogy illy egyeztető, egymást 

 felbátorító zománcz nélkül, vajmi kevés ember olly szilárd és állhata- 

 tos jellemű, kivált honunkban, hol a' szapora beleunás akármibe is olly 

 közönséges jelenet, az állhatatosság viszont olly nagy ritkaság, hogy sa- 

 ját magára hagyatva, a' köz vélemény' nyájas Ítélete nélkül sőt ellenére 

 is, azon lelkesedéssel járjon el tisztében, mcilynek híjával létezhetik in- 

 tézet ugyan és több ideig fenmaradhat, de mintegy lelkét vesztve veszti 

 minden varázserejét is, s ez által azon hatását, nielly nélkül habár él 

 is anyagilag , erkölcsileg okvetlen a' holtak' sorába sülyed. 



Hadd mutassam tehát meg, hogy kivételes állásunknál fogva, 

 sem egyéb, sem máskép működő intézet nem volt olly sürgeíőleg napi 

 renden akkor, mikor academiánk felállítaték, mint épen academiánk. 

 *S ha ebben sikerrel járok el, ugy hiszem, ismét köz méltánylat' tárgyá- 

 vá leszen az; ha pedig ezt megmutatni nem vagyok képes, mi felette 

 hihető, mert nem csak tehetségem határzott, de mai felcsigázott állapo- 

 tunkban nem nagyon kedveltetik a' lassabban érő gyümölcs, 's ekkép 

 könnyen gyanússá tétetik a' mellette emelt szó; akkor nem igen sokat 

 várhatván a' nagy közönségtől , intézetünk' minden tagját ezennel ünne- 

 pélyesen felszólítom: legyen azon szent kötelesség' érzetében kettőztetve 

 éber, mellyel minden tag tartozik, kivált akkor testülete iránt, mikor 

 az közvélemény künti sőt elleni kezd lenni, 's öltse magára azon zarán- 

 doki komolyságot, melly hivatásának emlékezetét ne engedje soha is fi- 

 gyelméből esni, irtsa gyökerestől ki a' viszálkodás' legkisebb szálkáját is 



8* 



