64 a' magyar tud. társaság' történetei. 



ez kulcsa — mert hiszen nemzetiség' dolgában még most is távol vagyunk 

 a' teljes egészségtől, sőt nagyobb mozgalmak közé állítva, még tán ve- 

 szélyesb állapotban mint ezelőtt — miért kever olly sok és kivált a' lel- 

 kesb magyar bármibe is annyi nemzeti fellengzést, miszerint őt mind 

 azok , kik állásának titkaiba nem hátának — 's ugyan magyaron kivül , 

 de még született magyarokat is ide értve, hányván, ki erre elég időt 

 's fáradságot szentelt, vagy kinek erre elég tág lelke volna ^ olly áb- 

 rándteli lénynek tartják, kivel teljes lehetetlen a' gyakorlati élet' bár- 

 milly kérdését is, minden utbőlvágás és mellékes tekintet nélkül, egy- 

 szerűen fontolóra venni és oldani fel. Ámde ki sokáig élt becsület nél- 

 kül , és azt visszanyerni kezdi, részint visszanyerte már, az százszorta 

 féltékenyebb e' kincse körül , mint az , ki illy erkölcsi agónia közt soha 

 nem élt. Nem ritkán házsártos lesz ez okből az, és a' megbántásnak de 

 csak árnyékát is véresen megbőszülni hajlangó, ki azelőtt igen is ha- 

 nyag vala e' kincse körül. — Szintígy van a' magyar, nyelvével , nemze- 

 tiségével. Hol más nemzet egyedül loyalis versenygést lát, ott köziíle 

 legtöbb, kivált most, midőn egy idő óta minden szenvedelmek ugy szól- 

 ván elvileg és rendszeresen felkorbácsoltatnak, elnyomatást, ntbanál- 

 lást, tiírhetlen sérelmet gondol észre vehetni. Midőn más nemzet — jő 

 egészségű emberként, ki sem öltözetére, sem eledelére nézve tulgond- 

 dal nincs — egyedül a' dolog' jósága után hajol , nem igen aggódván, milly 

 oldalról 's mi formákban jő az: addig a' magyar mindent, a' legnagyob- 

 bat ugy mint a' legkisebbet, magyar köntösbe akar ölteni, és mi nem 

 ebben jelenik meg, már gyanús előtte. Míg más nemzető, imáiban az 

 egek' uránál gazdagságért, hatalomért, vagy erényért és bölcseségéri es- 

 deklik , hadd áraszsza a' menny ezeket fajtája fölött el , azalatt nem egy 

 buzgó magyar térdre esve azért sóvárog az egek felé, bár csak a' magyar 

 nyelv válnék általjánossá; és annyira megy, tisztelt gyülekezet, e' fél- 

 tékenység , mikép még testületünkben is — és nem hiszem , hogy csa- 

 lódnám — tán a nagyobb rész tisztán fel nem fogva az emberi szózat' 

 legdicsőbb czélját: lelkünk' legmélyebb érzelmit lehető legvilágosban 

 tárhatni ki, épen olly mértékben örül az uj, habár homályosabb ki- 

 tételnek, legyen csak magyar, minta' legvilágosbtól kész megtagadni a' 

 honosítást, ha idegen. — Ennyire emeli tán legtöbb tagtársunk, nyel- 

 vünknek nemzetiségünk' kifejlésével egybefüggő szeplőtlenségét amiak 



