a' másod elnök' megnyitó beszéde 1842. 65 



gazdagulása fölé, ennyivel magasbra a' szüzeség' rideg ideálját mind azon 

 bőségnél, gazdagságnál és ebből folyó uralkodói hatalomnál, melly Mi- 

 nerva' minden lelki tehetségének tárt agyából háramlanék ránk. 



Es színtigy emeli a' lelkesb magyar megint a' magyarság' külszi- 

 nét is nem ritkán magasbra, mint a' dolgok' velejét, ha idomuk nem 

 magyar. 



De ugyan mit mutatnak és minek jelei mind ezek ? Tán aggasztó 

 symptomák, láznak kitörései, mikor hagymázra hevül a' velő 's min- 

 den eszméket összekever, vagy tán a' végvonaglás' kapkodásai már? Ko- 

 rántsem ; sőt épen ellenkezőleg nemzeti életerőnknek kezességei , hogy 

 t. i. vérünk' jobb része a megsemmisüléstől visszaborzadva, nem csak 

 mind azon öldöklő méreg ellen, niellyet nemzeti testünk magába szítt, 

 küzdeni elég fogékony, hanem az élet' egy javát, egy kéjét sem hajlan- 

 dó félelemből magába venni , ha nem viseli a' honi szint , csakhogy ide- 

 gen elemektől még inkább elszédítve, minden nemzeti sajátságiból ki- 

 vetkezve, ne dűljön örök enyészetbe. Nemcsak nem érdemel e' félté- 

 kenység ennélfogva gúnyt vagy épen szánakodást, mellyel még szüle- 

 tett magyarok' részéről is — oh szégyenteli vakság — olly sokszor érin- 

 tetik; sőt még csak tévedésnek sem lehet nevezni azt; minthogy egye- 

 dül nemzeti hűségben veszi eredetét , azon szent hazafiúi lelkesedésben, 

 melly ha nem is erény, mint sokan állítják, hanem egyedül csalódás, 

 mégis a' legszebb erényeknek senkitől soha kérdésbe nem vett alapja, 

 és az emberi ábrándoknak habár nem leghasznosbja is , minden esetre 

 legnemesebbike, 's mellynek legalább mi magyarok köszönhetjük, ha 

 eddigelé minden jellem nélküli szolga gyarmattá nem sülyedtünk. — Üdv 

 nektek 's áldás rátok ez okból ti hivek, kik illy érzelmektől, illy lel- 

 kesedéstől hevítve, hű kebellel őrködétek nemzeti létünk fölött, mikor 

 az már hajszálon függött. Titeket illet a' legdicsőbb polgári koszorú; 

 mert ha vajmi derék tett is, sikeresen szembe szállni a' halállal , vagy en- 

 nek karjaiból kiragadni embertársat, mennyivel derekabb még a' végve- 

 szély' óráiban egy egész népet megsemmisüléstől óvni meg. Igen, titeket 

 illet az örök dicsőség, midőn mi ujabbakra, kik legnagyobb veszélyeitől 

 megmentve vettük át nemzetiségünk' ügyét, 's kikre hasonlíthatlanul ked- 

 vezőbben fordultak az idők, azon szent kötelesség szállott: meg nem 

 rontani otromba kézzel, sőt mint szemünk' fényét,, mint lelkünk' üdvét, 



M. T. T. ÉVK. VI. 1. 9 



