a' másod ei^nök' megnyitó beszéue 1842. 67 



legszüzebb féltékenység, a' legszebb lelkület is kimoiiHhatlan tübbet , 

 mintsem használna, sőt még a' legigazságtalanabb gyilkossá is válhatik , 

 ha mértéken tul csapong és szenvedelemtől hevítve , maga ellen bőszíti 

 a' visszahatás' kérlelhetlen boszuját. 



Legyen szabad ez okból, tisztelt gyülekezet, ezen még hosszabb- 

 ra terjedő előadást, mennyire a' kérdés' életbe vágő léte engedi, lehető 

 rövid vonásokban azzal folytatnom : mikép lehet — saját , tán hibás , de 

 őszinte felfogásom szerint — legbiztosabban, sőt tán kirekesztőieg nem- 

 csak enyészettől megóvni nyelvünket és nemzetünk' ezzel szorosan egy- 

 befüggő létét, hanem szilárd állást is szerezni mindkettőnek a' nagy vi- 

 lág' színpadán. 



„Praeparandiákat kellett volna állítni , inkább közvetlen terjesz- 

 teni a' nyelvet, mint ennek becsét, méltóságát, és ez által a' nemzet' 

 legdrágább kincsét emelni." De ugyan feleljünk egyedül azon egyszerű 

 kérdésre, melly körül forog a' csalódás, és nekem legalább ugy látszik, 

 mintha rögtön le kellene esni a' legvakbuzgóbb' szemeiről is a' fátyolnak, 

 hogy valljon: ha valaki magyarul tud, magyarul beszél, innen követke- 

 zik-e, mikép neki ezért már magyarrá is kellett volna átalakulnia? Mert 

 ha így, ám akkor fordítsuk legutolsó fillérünket minden tétova nélkül 

 nyelvmesterekre, sót legyünk rögtön magunk is mind azokká, hadd 

 tudjon csevegni magyarul az egész világ, 's meg lesz mentve s feldi- 

 csóitve fajtánk. Nyelvet, nemzeti sajátságot, illy felette könnyű szer- 

 rel azonban , én legalább ugy hiszem , még csak biztosítni sem lehet , 's 

 annál kevesebbé szilárdabb 's tágabb alapokra állítni; minthogy — és 

 itt különös figyelemért esedezem — a' szólás még korántsem érzés , a' 

 nyelvnek pergése korántsem dobogása még a' szívnek, és ekkép a' ma- 

 gyarul beszélő , sőt legékesebben szóló is, korántsem magyar még. 



Ki nem látja itt a' különbséget , és ki azon elfogult , ki előtt nem 

 világlanék tisztán fel, milly ezer sajnos tévedések közt botorkál olly 

 sok magyar e' lehető legfontosb ügyünk körül. 



Csüggedni érzem erőmet, tisztelt gyülekezet, és tehetségem' pa- 

 rányiságának tudata görcsbe vonja keblem' , midőn ezen olly felette ké- 



