a' másod elnök' megnyitó beszéde 1842. 83 



's ügyesen tudja viselni a' magyar' szerepét; mintha a' hazafiság' c' kül- 

 jelei már elégségesek volnának a' hazafiság' legveszélyesb mirigyeit elta- 

 kargatni. Mi nem egyebet jelent, mint velő elibe tenni külsőt, lényeg 

 elibe szint, élet elibe halált; minthogy nincs elidegenítőbb, nincs semmi 

 visszataszítőbb, méltö antipathiát gerjesztőbb, mintáz üres, nyavalyás, 

 bűnös kebelre rámázolt hazafiság. 



A' magyar szó még nem magyar érzés , az ember mert magyar , 

 még nem erényes ember , és a' hazafiság' köntösében járó még koránt- 

 sem hazafi. 'S hány illy külmázos dolgozik a' haza' meggyilkolásán, ki, 

 mert épen nincs más tulajdona , és a' vak hév által mégis felhőkbe emel- 

 tetik, azok' hazafiságát is gyanússá teszi, homályba állítja, sőt ellenük 

 antipathiát és gyűlöletet gerjeszt , kik szeplőtlen kebellel, minden efféle 

 undok salaktól menten , a' honszeretet' legtisztább szellemében kapcsol- 

 vák vérükhöz. — 'S ím ez fő oka, miért áll a' magyar hazafiság sokkal 

 kisebb becsben, sőt nem legtisztább fényben a' világ' nagy színpadán, 

 's miért nem képes civilisatiói sympathiát 's hóditó közvéleményt gerjesz- 

 teni a' legmagasztosb magyar polgári erény is oda kün. Am mert annyi 

 bitor fényű álhazafiságtól van környezve és elrutítva, melly tapsot arat 

 's halványul emeltetik ide ben. 



De forduljunk most el ez undok képtől, hol a' maszlagos fény üli 

 bitor ünnepét, 's habár iszonyattal vagyunk is kénytelenek látni, a' rot- 

 hadásnak mennyi jeleit viseli nemzeti testünk, azért ne csüggedjünk, 

 sőt bízzunk magunkban , 's fordítsuk reményinket egy vigasztalóbb kép 

 felé, mell}' szinte tárva előttünk, mert noha számban kevesek, 's ezek 

 sem mind tiszták, azért megtörve még nem vagyunk, 's nem egy hii ke- 

 dély, nem egy nemes erény viraszt még vérünk mellett. 'S ha igaz, 

 mikép egyetlen egynek erényeiért százezrek' bűneit boszulatlan hagyja az 

 egek' haragja, miért nem volna remélenűnk szabad, hogy mind azon hű- 

 ség, melly vérünkben most is él, 's mind véres küzdelmink, mind halálos 

 nyugvásink közt, habár végre egyes lámpaként csak pislogva is, mindig 

 élt és tökéletesen mt'g soha el nem alutt , ne volna szintolly képes azon 

 átkot is elháritni fejünk felől, mellyet hazánknak — fájdalom mondani 

 — a' legrégibb időktől fogva máig nem egy hűtlene, nem egy álbölcse, 

 mintha szándéklottan idézett valaránk. 



11* 



