AZ ÉSZ ÉS philosophia' FüLSKGÉUŐL. 55 



mint tudjuk , csak a' gyakorlati életet tartá érdemesnek arra , hogy a' 

 philüsopliia' tárgya legyen ; az elméleti élettel , és észszel keveset gon- 

 dola, azt nyilviinítván , liogy: „Mik fiilöttiink vannak, azok ránk mit- 

 sem tartoznak." De hogy itt a' philosophia' atyja megtévedt, azt min- 

 denki jól látja. Bölcselőnek liarmonice kell menni az élet' minden irá- 

 nyai felé; és ha ő leszáll a* sir' mélységébe, mint a' méreggel itat(»tt 

 bölcs állítá, nem kell neki mellőzni az elméleti élet' virányait is; mert 

 az eszmék is szint oUy becsesek , mint az érzelmek , sőt az elvek' kút- 

 feje nem más, mint az elmélet. 



Pijthagoras és Plató jól láták a' harmónia' szükségét. Az első a' 

 világot egyezménynek állítá, és beszélt a' mennyei gömbök' ékes, har- 

 moniás zenéjéről *); Plato hasonlag az erény' lényét az elvek, és cselek- 

 vények közötti harmóniában helyezé **) : de csakugyan a' socratismus' 

 egyoldalú nézete miatt nem lehete élettudománynyá a' philosophia, melly 

 alatt a' bölcselők szinte jelenkorunkig , csak gj^akorlati élettudományt 

 értenek, és elmélő fönségök' fellegvárából erre, mint népszeresre, 's 

 népnek valóra, megvetve tekintgetnek; holott az életnek, mint már mon- 

 dám, fblségc van, mellynek körébe tartozik az elméleti tigy, mint a' 

 gyakorlati, a' magános úgy, mint a' társas élet. Ha fölsége van, szabja 

 magát éhez a' philosophia is; különben soha nem leend a' majestással 

 bíró ész' és élet' képviselője. 



A' socratismusnak ezen érintett egyoldalúsága megint nagy rést 

 adott a' kétkedőknek, kik a' philosophián annyira erőt vőnek, hogy ez 

 kénytelen vala saját telekjén föltalálható segédforrásait elhagyni , és a' 

 mennyből jött segédhöz folyamodni. így állott elő az új platonismus, 

 melly csodásan egyesítni akará a' föllengős keleti , és az alapos nyu- 

 gati szellemet, de csekély sükerrel ; mert bár, mint fülebb láttuk, az 

 isteni nyilatkozat harmonísál is az észszel, és élettel: de ezen syncretis- 

 mus mindig káros a' philosophiának, mellynek saját telekkel bírónak, 

 és önállónak kell lenni. 



*) Arisfeleles — jWetaphys. I. 5. — Tov őXoy Bqarov aoiwviav tívai xai uqíOfiov. Cicero — 



\at. Deor. III. p. 11. — In harmóniám canere mundiim, ut Pythagoras existimat. 

 •♦) Cic. Tusc. Quaest. L. IV. C. 5. 



