262 a' magyar tud. társaság' értekezései. 



vének további fenmaradta által lehet magyar nemzet , évszázadok vagy 

 tán ezredek' hosszú során annyira elhanyagolta azt, hogy, ha Révai 

 bosszús kedélylyel fel nem ragyogtatja szemei előtt fényeit a' kincs- 

 nek, mellyet szent ereklyeként kapott csaknem egyedüli örökül ősei- 

 ről, és forró hévvel nem szorítja kebléhez néhány jobbak' jobbja, nem 

 kellé csak egykét század , 's el lón feledve hogy magyarok valánk ; — és 

 kisérjem történeteiben , miként emelkedett az erősek' szépen zengő nyel- 

 ve a' nemzeti erő' emelkedése' koráig , és miként szállott alá azon idő- 

 pontig, hol a' nemzet, nagy és hosszú lelki és testi küzdelmei után, el- 

 aléltan dőlt mély szendergés' puha ölébe , 's fejére hagyta nőiu az ide- 

 gen nyelvek' árnyékos lombjait. 



Miként egyes embernek, úgy a' nemzetnek is megvan a' maga 

 élete. Mind ezében, mind amazéban, az iQú- 's a' férfikor az örömet 

 hozó. A' csecsemői reggel még csak remény' pitymalata, 's az aggság' 

 élemedési alkonyata már a' közelgő örök, sötét, tompító néma éj' bána- 

 tos ideje. Mellyik korát élte át a' magyar nemzeti éltének, nem jelen 

 körömhöz tartozik vizsgálni; szeretem hinni hogy gyermeki korát. 

 Hogy nyelve , ez édes mindnyájunk' nyelve még eddig csak csecsemő 

 korában szendergett, világosabb, mintsem állitásom mellett támokokat 

 kellene felhoznom. És ez örvendetes; mert nemzet, mellynek nyelve 

 még csak első csiráiból fejledezett, lehetetlen hogy már aggott volna. 

 Nyelvére még a' kifejlődés' férfikora vár, és nyelvével növekedni, erős- 

 bödni, tökéletesbűlni kell önmagának is. Most állunk a' kifejlődés' kü- 

 szöbén. Nyelvünk mint nemzetiségünk, eddig a' csirából fejlését, felser- 

 dűlését gátló szünetlen akadályok elleni működésben fáradt. Elszóra- 

 tott egy láthatatlan kéz, egy titkos erő által az ázsiai mag, a' Kaukáz' 

 bérczein, tán az emberiség' legelső bölcsőjében, az Éden-kert' tájékán 

 termett ép egészséges mag, Európa' száz fajú nemzetségei közt, e' Du- 

 na-, Tisza-hasította földön. És e' mag' azon része, mellyet az út- félre, 

 Augsburg' vidékére vitt a' Lehel' harsány kürtje , nyomorúan felemész- 

 tetett az éber ellenség' kardja által. És jöttek vizárak, mellyek csak- 

 nem gyökerestűi elseprék Sajónál és Mohácsnál a' nemzet' tövisek 

 közt fejlődő csemetéjét. És nőttek, még pedig sűrűen nőttek konko- 

 lyok is, a' jó földben mármár meggyökeredzett sudár növény körött, 

 és csaknem elfojták azt lassan haladható gyarapodásában. De diadal- 



