A MACYAIl NMil.V l'ŐKTÉNETÉNEk \Á/J,AT\. 'i7f> 



Zrínyi Gijörs;ij griíf levele pedig így szól Ma^ócxy Gnspürhox 

 1570-b(il: „Meghozta énnekem az Kegyelmed szolgája az Nagy Lázár az 

 ncgy szekeres lovat, kiket jóllehet éa inugam nem láttam , mert az vi- 

 zek miá ide nem hozhatták, de szolgáim az kik látták dicsérik. Kegyel- 

 mednek azért megszolgálom mint uramnak. Bizony igen nagy szükségem 

 vagyon szekeres lovakra, mert négy holt meg közú'lek ez idén, itt pe- 

 nig jót nem igen találhatni stb^ Hirek ide mi felénk Hlyek vadnak : az 

 torok császár kérte az velenczésektó'l Czipriát és egy millió aranyat , 

 ezért kíldette volt követit Velenczében. Az velenczések , minekelőtte az 

 követ eljutott volna, megértötték az követséget , tanácsot is tartottak 

 róla. Mikor oztán az követ elérközik , nem kildnek az követ eleiben 

 szokások szerint főembert, hanem poroszlókat, és azokkal hozatják az 

 tanácsházba, a' hol immár öszvegyúltek volt. Ott mindjárást felszó- 

 val , hogy az egész tanácsházba meghallják , megkiáltatták az követtel 

 az követséget. Mikor említette: hogy Cziprost kéri császár, egy pa- 

 piroson irt Cziprost hoznak elő, és neki adják illy szóval, mond- 

 ván: ez császárodnak Czipriája, mert mi az mi Czipriánkat neki nem 

 adjuk; sőt még Konstantinápolyt és Molimot, ki minket illetne, el akar- 

 juk tőle venni. Az aranyat, hogy az követ fogja kérni, egy zsák holt 

 szenet adnék neki, illy szóval: ihon úgymond, csináljon császárod ez- 

 zel magának aranyat, ha kell neki" stb *). 



Illy élettelen és erőtlen képekben állíták elő eleink eszméiket 

 egész a' XVII. század' elejéig. Bocshay korával egészen más hangú- 

 latot kap a' nyelv, hol azt majd magasan fellengző szabadsági, majd tö- 

 mött erős nemzeti szellem lengi át. Együtt találjuk mind ezt mind amazt 

 azon szép levélben , mellyet Bocskay a' még a' legmagyarabb neveket is , 

 miként Sellye, Lajos királyunk' szerencsétlen elestéről nevezetes Sellye 

 helységet Cselliá-vá, Kismarjayt Qidsniariat/ts-sá , csaknem ráismerliet- 

 lenül eldeákosító , Istvá/iffy 3Iíli lós nádori helytartó és híres történetíró- 

 hoz 1605-ki jun. 16-káről intézett, 's melly következőkép szól: „Tud- 

 ván hogy a' szent Isten Kegyelmedet megért és bölcs Ítélettel szerette, 

 nem ítéljük szükségesnek: hogy ennek az indulatnak bizonyos és nagy 



*) Régi magyar Nyelvem!. 11. k. 



