A MAGYAR NYELV TÖUTÉNETÉNEK. \ ÁZI-ATA. 289 



semmit nekünk arről mondani sem tuddnuk , mivel emlékezetet sem 

 tuttek előttük aKokrtil, noha azok által vártuk az resolutiót , sőt azután 

 sem kűlde O Felsége senkit alá, sem az végházak fizetésére, sem azon 

 végházak romlásinak meglátásokra, cgyehet az nenilételnc'l nem remél- 

 hettünk. Értvén más felől az készületeket, hallván az német praesidi- 

 Mmnak bevitele felől való tlcliberntiót , interim igen nagy embernek írá- 

 sát szemcinkkel látván .- minemű í//íe//í<o legyen ellenünk felhúzva, nem 

 tehettünk egyebet, hanem az mint lehetett, magunkat muniál/ti '\?,ye\ieí- 

 tünk, — hadainkat convocáhin kiljebb kényszerittettünk lépni, hugy 

 magunk országában ne várjuk vendéginket" stb. )•>; •.>7 >J 



ígyen hangzanak Pázmány' levelei is, de az ő nyelve sokkal isme- 

 retesb hogysen) nuitatványokat kellene belőle felhoznom. Szabatosság, 

 áthatő Ítélet, a' kifejezéseknek meglepő fordulatai, s tömöttség azok, 

 mik azt bélyegezik. Ismeretlenebb irodalmunkban a' hires nádor Ester- 

 házy Miklós , ki miként sajátságos tapintattal tudta tekintetét a' vele ver- 

 senyező Pázmány ellen fedezni, lígy a' nemzeti nyelvben is, melly, va- 

 lamint a' már imént megismertetett testvérének Gábornak is, lelkével 

 volt egybe forradva, vele egyenlő lépést tartott, sőt népszerűségre néz- 

 ve őt igen sok helyt felül is múlta. Méltónak látom tehát, hogy figye- 

 lemgerjesztésül ide iktassam egy részét azon levelének , mellyet ő Sen- 

 nyey István váczi püspOkhüz 1631-diki február. 21-dikén Kassáról saját 

 kezével írt. „Eleget váram — ügy mond — hogy jűjon valami segítsé- 

 gem , de nem gyózém várni ; 's el is únám ezeknek az ő nagy contemtns- 

 sal való «V/so/í'///í«jükot, kit az előtt én illyen szelíden csak öt 's hat 

 század magammal sem nézhettem. És noha ligy vagyon: vannak valami 

 férgesek az én emberimben is, 's az szerént kézzel tapasztalom az vár- 

 megyék /arorát is Ilákóczyhoz; mindazáltal így volt jobb resolutiót ten- 

 nem, kinek, az mint írám, gyümölcsét is látom; 's ha ez az nagy ha- 

 talmas hóvíz, és veszedelmes üdő nem volna, bizony jobban megingat- 

 nám őköt, 's hiszem ha végeznünk kölj, az szokás szerént ám csak 

 akkor végezek, az mikor akarom; 's hogy meggynnjani Kegyelmednek: 

 az elobbeni lamentatiohwhdin örömest valami kevés népet vonszok vala 

 onnét ide, az kivel mind tisztességes 's mind bátorságos békeséget csi- 

 nálhatok vala, 's bizony példát is ollyant, hogy az én üdőmben fegy- 

 verrel többször nem volt volna szükséges ide fáradnom ; de mindenek- 

 éi. T. T. ÉVR. VI. "i. 37 



