298 a' magyar tud. társaság' értekezései. 



vm. 



A' MAGYAR HONVÉDELEIVl' TÖRTÉNETI VÁZLATA 



OLVASTA, 



MIDŐN RKMDESTAGI SZÉKÉT ELFOGLALNÁ, 



a' M. T. T. Xni-D. NAGY GYŰLÉSÉBEN, NOV. XXII. MDCCC. XLH. 

 HORVÁTH MIHÁL7. 



A' történet minden hazának egyik legbecsesebb kincse. Minden 

 nemzet, bár mi bonís volt is hajdankora, kéjes érzelmekkel szorítja 

 kebléhez múltja' történetét; épen úgy, mint a' férfin édes andalgások 

 közt tévedez fiatalsága' emlékein; becsesek azok, ha vidám képeket 

 tüntetnek elő, 's még kedvesebbek — talán mert élesebben bélyegezvék, 

 talán mert a' lélek' életére mélyebben hatottak, ha a' kiállott szenve- 

 dések' megszelídült érzelmeit rezegtetik át a' kebel' húrjain. És nem így 

 vagyunk-e a' történettel is? Nem dagasztja-e az keblünket, ha a' nem- 

 zet' múltjának dicsőségét ábrázolja, épen úgy, mintha az sajátunk, 

 mintha annak létesítésében minmagunk is részt vettünk volna? Es a' 

 nevek, mellyekhez e' dicsőség köttetett, nem büszkesége-e minden Jion- 

 finak? Nem árulja-e el a' hangsúly, mellyel azok kiejtetnek, a' kebel' 

 forró érzetét? Vagy midőn a' hon' szenvedéseit mondják el a' történet' 

 lapjai, nem egy szelíd szomorgás tölti-e szivét a' honfinak; és Sajó, 

 Várna 's Mohács' emlékezeténél nem mintegy ösztönszerűleg mélyed-e 

 elégiái hangokra az elbeszélő' szava? igen, szent és mondhatlaniil 

 édes az a' kötelék, melly az ép kedélyi'í polgárt hónához csatolja. És e' 

 szent viszonynak ápolója a' történet; ez dajkája a' honszerelemnek; 

 mert ez teszi öntudattá azon édes kötelék' sejtelmét, melly az embert 

 szülőföldéhez kapcsolja. 



