110 a' magyar tud. társaság' történetei. 



jár , 's hogy a' helyet alacsony tettekkel megfertáztetni szentségtörés nél- 

 kül nem szabad. 



Érzé ezt e' társaság, 's évről évre megfosztva egyenként munkás 

 társaitői, évről évre híven teljesítő szomorú kötelességét : a' hazának 

 részvételében vigasztalást keresve a' vesztett barátért ; érdemeinek emlí- 

 tésében mintegy felejtve, hogy az élet oHy rövid vala, mellyben ennyi 

 tétetett. — Ó de soha szomorúbban, soha nagyobb veszteség' kínos em- 

 lékével e' társaság nem jelent mege' nemes közönség előtt; soha az egész 

 haza, úgy mint most, nem osztozott fájdalmában; soha, elmondva bús 

 halál' hírét, nem érezé, hogy vesztesége illy helyrepőtolhatatlan , mint 

 most, midőn bús hangon elmondják: Kölcsey Ferencz meghalt. 

 — 0! mikor e' hír egy év előtt először hozzánk jutott, mikor az elébb 

 csak suttogva elmondott szomorú újság szájról szájra terjedve végre bi- 

 zonyossá lett, 's e' helyről egyszerű, de mélyen érzett szavakkal először 

 kihirdettetett: milly fájdalom tölte sziveinket akkor! Nem mi, kik ba- 

 rátjai valánk , 's kik benne kedves mesterünket vésztők, vagy egy dol- 

 gozó társat , ki körünkre érdeminek fényét elárasztá ; nem rokonai 's 

 ismerősei, kik az olly magosán álló férfiban a' legjobbikát szerették; 

 nem a' megye, melly legbuzgóbb polgárától 's tisztviselőjétől megfoszta- 

 tott: itt a' haza kesergett, a' haza érzé szegényebbnek magát. 



'S méltán. Mert ha valaha ember, változhatatJan szeretete által 

 a' haza' hív gyermekének mutatva magát megérdemlő, hogy ez anyai kü- 

 nyekkel áztassa sírját; ha valaha volt, ki az önség' szűk körén túl- 

 emelkedve czélúl csak nemzete' javát, eszközül lelkének egész erejét vé- 

 vé magának; ha valaha ember nehéz pályán átfutva tisztán juta czéljához, 

 egy megbukás' nyomát nem hordva ünnepi köntösén : ez Kölcsey vala, 

 érdemes, hogy a' kor, mellyért fáradott, homlokára fűzze a' borostyánt, 

 biztos, hogy a' jövő kor, melly annyiszor megváltoztatja a' jelen' ítéle- 

 tét, itt nem fog letörni egy levelet is az érdemlett koszorúból. 



Egy év, egy hosszú év futa át e' sír fölött, — de valljon ki nem ér- 

 zené újra kitörni fájdalmát, ha e' helyre lép; ki nem látná, hogy Köl- 

 csey, ki e' kört annyi fénynyel dicsőítő, belőle kilépett; kinek nem jut- 

 na eszébe, midőn e' helyre néz, mellyen én állok most, hogy egykor 

 Kölcsey álla e' helyen, 's hogy azt be is tölte? — Egy nagy veszteség ér- 



