EMLÉKBESZÉD K.ÖLCSEY FERENCZ IIT. FELETT. 111 



te hazánkat akkor is : Kazinczy Ferencz szállt sírjába , 's a' nemzet ke- 

 sergő agg híve fülütt ; de Kazinczy átfutotta a' dicső pályát, fejére rég 

 elhinté havát az idő, 's ha bár nehezen, előkészülve éré e' veszteség szi- 

 veinket. 'S nem álla-e Kölcsey még akkor körünkben; nem mondá-e ő 

 az emlékbeszédet ősz barátja fölött ; 's ki nem érezte volna vigasztalva 

 magát legnagyobb fájdalmában is, midőn látá, hogy illy mester, illy ta- 

 nítványt hagya maga utáni — Ki mondta volna akkor, hogy hat év, 

 hat rövid év után, ő is pihenni fog; hogy a' lant, melly olly lelkesítve 

 zengé át e' hon' téréit, szétszakadt húrokkal fog pihenni egy sír felett; 

 hogy a' kebel, mellyben annyi nemes érzemény lángolt, illy hamar ki- 

 hűlhet, 's hogy én, ki, akkor félig gyermek még, lelkesülve hallgatám 

 férfias szavait, majdan itt fogok állani, 's szavakat keresve érzeni, hogy 

 vannak fájdalmaim, mellyeknek vigasztalások nincs. — mert a te ha- 

 lálod egy váratlan csapásként éré hazádat ; téged teljes férfi korodban 

 ragada ki a' kegyetlen végezet karjaink küzdi; neved ígéretként hango- 

 zék még hazádban, mint dalnok koszorúzva már, de még el nem fony- 

 nyadott babérral , mint szónok dicső pályád' kezdetén : mi vala olly 

 nagy, olly fenséges, mit neked még akarni, vagy nekünk várni nem 

 lehete tőled? 'S most kellé sírodba szállnod ! Keblednek szent föltétele, 

 melly csak cselekdeni, nem éldelni kére még éveket; egy nemzet' kivá- 

 nata, melly benned legtisztább polgárát szerété, meg nem őrizhetek 

 drága fejedet, 's kire egy nagy haza reményivé tekintett, azt most sír 

 takarja; mintha e' honi föld, mellynek szent szeretete tiszta lángokkal 

 tölte kebledet, jókorább ragadná magához legkedvesebb gyermekét, jó- 

 korább akarná pihentetni azt, ki olly sokat dolgozott olly rövid idd 

 alatt. — 'S milly vigasztalás maradna hát fájdalmunknak? — Egy, hogy 

 eltűnni nem fogsz körünkből, hogy emléked fenn fog maradni honod' 

 nyelvében nemzeted' áldásai között. 



'S valljon mi szebb jutalom várhatna reánk e' földön? Ki egy ba- 

 rátnak , ki egy családi kör' boldogításának szentelé életét, nyúgottan néz 

 a' halál elébe , ha érzi , hogy emléke sírján túl élend kedvesei' szívében ; 

 's bár mi csekély 's fénytelen legyen a' kör , ő megelégszik vég pillanatai- 

 ban , mert hisz' csak a' hol szeretett, ott élt, ott kíván halhatatlansá- 

 got az ember. Ó 's hát annak, ki halálos ágyánál egy nemzetet láta ke- 



