112 A MAGYAR TUD. TÁRSASÁG TÖRTÉNETEI. 



sergcni ; ki végső pillanatjaiban a' pályára visszatekintve, mellyen át- 

 futott, mint a' nyári nap, midiin leszáll, érezheti, hogy csak áldást ter- 

 jeszte; ki lantját fáradtan letéve, tudja, hogy éneke népdallá vált, hogy 

 eltűnhetett, de nem a' mag, mellyet elhinte, 's melly dús sarjadékok- 

 ban felnő sírja fölijtt, legszebb díja 's emléke életének: annak hogy' le- 

 hetne kinos a' halál? a' halál, mellyben neki a' jövő kor kezdődik, melly 

 a' fáradt bajnoknak homlokára teszi a' borostyánt, melly őt átviszi azon 

 halhatatlanok közé, kiket egykor bámult, 's kiktől távol nem tartá sem- 

 mi, mint élete, hogy túlemelkedve e' nyomorult világon, emléke áll- 

 jon százada' sírja fölött, messze elterjedve mint az esti árnyék, melly 

 annyival nagj'obbra nő, mennyivel távolabbra haladott napja. — ^ a' 

 dicsőnek nem kínos a' halál; 's mi nem érted kesergiink, nagy férfiú! 

 nem érted, ki munkás életedből kilépve barátid' kunyeit, a' nép' áldá- 

 sát 's azon fenséges dicsőséget vivéd magaddal, mellyről ifjúkorodban 

 álmadozva lelked lángolni kezde, mellyért mint férfi fáradál, mellyet ér- 

 demeid által elértél. — nem téged szánunk, hogy ez életből kiléptél, 

 hol a' szív csak küszködve vívhatja ki nyugalmát; hol vissza nem tekint- 

 hetünk a' nélkül, hogy múlt örömeink' emlékei — , előre nem a' nélkül, 

 hogy bús sejditések töltenék lelkünket; hol a' gyermek századok' remé- 

 113'eit hordva szivében, a' férfi átlátja, hogy lelkének egész erejével alig 

 TÍhatá ki azt, miért már eldődei küszködtek. — O mi nem téged szánunk, 

 hogy egy világot kellé elhagynod, hol minden érdemet jókor csak kaján- 

 ság sejdít, hogy martalékjának jelelje ki; hol emelkedned nem lehet a' 

 nélkül , hogy a' föld' örömei véghetlen távolban tűnnének el alattad , 's 

 hol magadat meg nem alázhatod a' nélkül, hogy lábbal tapodtatnál; e' 

 világot, hol a' boldog remél, a' szerencsétlen lemond, de senki nem él- 

 delt, — édes a* sír' nyugalma, 's nem barátaid fogják irígyleni sorsodat: 

 minmagunkat szánjuk, kiknek küszködni, cselekedni kell, 's kiket ve- 

 zetőjük elhagyott; minmagunkért könyezünk, kik annyival több tarto- 

 zást látnak, mennyivel közelebb álltának egykor hozzád, 's kik épen 

 mert közel álltának, érzik, hogy ki nem pótolhatják vesztedet. — Ó hadd 

 melegítse legalább egy órára emléked lelkünket, hadd emeljük még egy- 

 szer magas képedet lelkünk előtt, hogy feltekintve hozzád, emelked- 

 jünk, 's eltakarva borostyánnal ravatalodat, egy pillanatra dicsőséged 



