EMLÉKBESZÉD KÖLCSEY FERENCZ RT. FELETT. 113 



alatt elfeledjük, mi kedves vonásokat takar cl előttünk. — De én fogok- 

 e szavakat találni ennyi érdem' leírására? én a' kezdő, ki lángoló hon- 

 szeretetnél 's egy rüvid élet' iparkodásinál egyéb érdemet nem hozék 

 magammal ? nem lehet senki e' körben, ki elégtelenségemet inkább ér- 

 zené — elégtelenségemet, ha a' tárgyra tekintek, elégtelenségemet, ha ön- 

 magamra nézek; de ha ennyi érdemesebb 's tiszteltebbek között még is 

 én mertem előáliani: tevém, mert c' körben senki sem lehet, ki ót hí- 

 vebben szerette volna; senki, ki neki több hálával tartoznék, 's végre 

 mert meg valék győződve, hogy szó olly gyenge nincsen, melly Köcsey 

 Ferencz' nevét kimondva erős viszhangra nem találna e' hazában. — Ké- 

 pét akarjuk emelni tisztán és egyszerűen, mint az körünkben élt, cse- 

 lekedett; 's talán jobb, ha a' tükör, mellyben az feltünendik, nem ra- 

 gyog önszinekben, 's nem kölcsönöz sugárokat ott, hol hívségnél szebb 

 magasztalás nem lehet. 



Sződemeterben, Középszolnok vármegye' helységében született 

 1790. augustus' 8-án Kölcsey Ferencz. Egy régi családnak ivadéka, nem 

 dús, de tiszteletre méltó szülék' gyermeke. Egyszerűn 's nyugodtan 

 folytak első évei, 's habár a* gyermekben fekszik mindig csirája a' férfi' 

 legfenségesebb tetteinek, 's ha a* gyermek' vidám álmai között nemesül 

 is a' kebel, mellyet tiszta lángok' oltárának szentelt a' végzet: nincs 

 mit Kölcseyről e' korból emlékezetre méltót felhozhatnék, ha nem az, 

 hogy a' sors megfosztva őt himlők által egyik szemétől , jókor szenved- 

 ni tanítá a' gyermeket, 's hogy a' tizenegy éves nevendék, anyja' sírja 

 fölött még gyermeki játékai között észreveheté , hogy ez életben , hol az 

 idő mindent elrabolhat, veszteségekhez szoknunk kell. — árva volt, 

 egy kis füldagyagú ház' nádfedele alatt, szüleinek egy hív cselédjétől 

 őrizve; — így folytak ifjúságának első évei, mellyekben, a' még gyermek, 

 a' debreczeni collegium' iskoláiban a' dicső pályára készült, szerény egy- 

 szerűségben, távol a' világ' fényűzésétől, önkeblében tanulva keresni 

 örömeit, önmagában becsét. De nem ürömtelenűl folyának az évek el! 

 Kinek szivét olly szeretőén alkotá a' természet, azt nehéz csapások ér- 

 hetik, de semmi nem foszthatja meg attól, mi őt szeretni készti , mi a' 

 vágytcli szívet barátot keresni 's találni tanítja, 's a' ragaszkodó kebellel 



M. T. T. ÉVK. V. 1. 15 



