116 A* MAGYAR TUD. TÁRSASÁG* TÖRTENETEI. 



sért áldozni tud. — Ki nem emlékezik, ha gyermekéveire visszatekint, 

 hogy keblében egykor érzemények lángoltak , mellyek a' férfit nagygyá 

 tették volna, *s mellyeknek akkor csak erő hibázott a' legdicsóbb cse- 

 lekvésre. — Ó de siíl3cdünk! szomorúan sűiyedünk! Nap foly nap után, 

 év évet követ, 's minden nap elveszi egyes örömeinket, 's minden év 

 elhozza szomorú tapasztalását; és mi marad e' deli gyermek' feltételéből 

 végre a' férfi' fájdalmánál egyéb, mellyel önmagába visszatekintve lát- 

 ja, hogy e' földön minden változott, de semmi nem úgy, mint önmaga. 

 Egyet megcsaltak barátjai, 's szíve bús nyugalomban vonúla visSza ön- 

 magába, elzárkózva minden szerelemtől; más ismerni tanulta a' világot, 

 's miután látá, hogy szive' kívánatit nem teljesítheti, nem küzde többé; 

 egyel szenvedélyei ragadának el, mást elnyoma tunyasága; egy örömök 

 között súlyede, más mert félénken lemonda: de annyi ezerek közúl hol 

 van, ki mint férfi a' gyermek' igéretét teljesíté, 's visszatekintve gyer- 

 mekéveire, nem volna kénytelen elmondani, hogy életének ezen éde- 

 nében nem csak boldogabb vala, de jobb is. — de Kölcsey nem vál- 

 tozott, 's az legszebb dicsérete. — Mi a' gjermek' vágyteli szívét sietve 

 dobogtatá, mi az ifjú képzetében fenségesen emelkedék, miről a' gyer- 

 mek élete' küszöbén álmodozott: azért lángolt, azért reményit, azért 

 küzdött a' férfi élete' vég perczeig — mint a' nap, mell}' az egén áthaladva, 

 messzebb és messzebb körökre terjeszti stigárait, de tisztán 's egyfor- 

 mán ragyogva mindig, a' melly ha bérczeink megett eltűnt, ugyan azon 

 színekkel borítja egünket , mellyekben egykor felkelt. 



Mert nézzük őt házi körében, olt, hová az emtert a' világ' Ítélete 

 nem követi, hol a' leghiúbb színlelni nem szokott, 's valljon nem a' nyá- 

 jas szerető kebel lép-e élénkbe minden felől? — Ő, ki mint ifjú csak a' 

 tudományoknak élt, kit lelkének minden vágya, szivének egész ereje 

 oda vont, ki szúk körében elzárva érzé magát 's utakrtíl álmodozott, 

 nem tölté-e napjait falusi magányban, elkülönözve barátjaitdl , minden 

 tudományos segélyektől, csak önkeblében hordva költői világát? nem hor- 

 dá-e panasz nélkül a' nehéz nyűgöt, mellyel a' házi gond mindig neve- 

 kedő súlylyal terhelé fejét? 's valljon nem azon veleszületett szeretet, 

 azon nemes indulat, melly őt mindig áldozni készté, vala-e az, mi eny- 

 nyi terhet könnyűnek nézetett, sőt néha a' szelíd férfinak lemondásai kö- 



