118 a' magyar tud. társaság' történetei. 



talmakat? vagy ha nem, várhatá-e legalább azon köz elismerést, melly 

 a' nemes szívnek kedvesebb minden jutalomnál? — Tekintsünk vissza 

 a' múltba, 's piriíljunk; vagy inkább ürüljünk, hogy e' kor elmúlt, 's 

 hogy, hála néhány nemes kebel' fáradozásainak! többé átokként nem fog 

 uralkodni hazánkban. — Ó fogja-e hinni a jövendő, hogy valaha illy kor 

 létezhetett, hogy nemzet, megtartva eldődei' nevét, nemes vérükkel szer- 

 zett hazáját 's törvényeit, annyira elfajulhatott, hogy nemzetiségéről 

 lemondjon nem egy hatalmas ellen' elnyomása által kényszerítve , 

 nem harczok 's véres üldözés között, hanem önkényt, erőtlenül tesped- 

 ve, hona' szent határai között gyáván utánozva más népek' nyelvét 's 

 szokásait, mint ha egy holtnak idegen fénynyel 's ékességekkel el lehet- 

 ne takarni rothadását? — fogják-e hinni boldogabb unokáink, hogy vol- 

 tak olly idők, hol a' magyar idegen vala szülőföldén, hol maga e' nyelv, 

 mellyet egy kincsként hagyának reánk eldődeink, a' nyelv, melljnél erő- 

 sebb védfala a szabadságnak nincs, mint köszörületlen gyémánt a' tudat- 

 lanok által lábbal tapodtatott, egykis fényesebb darab érczért kicseréltetett, 

 mint Amerika' vadjai egy tükürlöredékért adják aranyukat ? — fogják-e hin- 

 ni unokáink, kikre talán szebb napok várnak fáradozásaink után, hogy 

 e' nemzetiségért, mellyben ők büszkék leendnek, küszködni kellé, nem 

 idegen hatalom, hanem maga a' haza ellen, azoknak hideg visszavonu- 

 lása ellen, kik cldődeiktől fényes nevet 's birtokot, nemzetüktől a' tör- 

 vény' minden áldásait nyerték örökségül* — ha az az időeljő, melly- 

 ben ez hihetetlennek fog látszani: el ne felejtse ivadékunk soha, milly 

 hosszú küszködések után juthatott ennyire; el ne felejtse, hogy nemze- 

 tének első dalnokai megvetve, első honfiai kikaczagva élték napjaikat; 

 — 's ha közöttök kelne föl e' nemzet' nagy költője: emlékezzék meg bo- 

 rostyánja alatt, hogy e' dicső ágnak ők vetek el magvát; hogy lantjának, 

 melly olly szépen hangozik, két ivadék igazítá húrjait, 's hogy érzel- 

 meinek nem léteznék talán sző nyelvében , ha kimivelésére nem találkoz- 

 tak volna emberek, kik szent lelkesedéssel hazájok' jövőjének mindent 

 feláldoztak, még öndicsőségöket is; — 's ha majdan a' magas építmény, 

 mellyet mi csak vágyainkban látánk, állni fog; ha a' nemzet felnézve 

 tetőpontjára, magát nagyobbnak, nemesebbnek érzendi: akkor emlékez- 

 zék, mennyi kő fekszik a' föld alatt elrejtve, 's milly erősöknek kellé ne- 

 kik lenni, kiken annyi alapúihatott: 's mondjon áldást Kölcsey' pora fölött. 



