EMLÉKBESZÉD KÖLCSEY FEUENCZ RT. FELETT. 119 



Nem akarok bővebben szólni criticáirdi , uiellyekre olly fájdalma- 

 san tekintett vissza egy dicső társunk fölölti beszédében: csak azon 

 meggyőződésemet akarom kimondani, hogy a' eritica, ha valaha szük- 

 séges , épen nagy mesterek' míveinél az , nehogy a' csodáló ivadék utá- 

 nozza azt, mi a' legjobb munkában is hibás; hogy Kölcsey épen ezen 

 nézettől vezettetve irá eriticáit, 's hogy általok a' nemzeti literaturának 

 nagy szolgálatot tett, — nagyot 's bizonyára a' legnehezebbet: mert ne- 

 mes szivének semmi inkább nem fájhatott, mint hibákat mutatni ott, 

 hol annyi tökélyt ismert 's tisztele. — Hogy nem kajánság, hanem a* 

 legtisztább érzemények sugallák e' eriticákat, azon, az, ki Kölcseyt 's 

 e' munkáit ismeri, bizonyára nem kételkedik, ha nem tudnók is, hogy 

 a' babért az, ki megérdemlő, másoktól nem szokta irígyleni. 'S valljon 

 ki érdemié azt korunkban inkább, mint Kölcsey? — Ha a' criticus, Ho- 

 mer' fordítója, a' philosoph a' haladó idővel más, talán jelesebb vagy 

 legalább újabb nevek előtt homályba szállna is, valljon nem fog-e feu- 

 maradni a' költő? nem fog-e a' dal, melly korunkat lelkesedve zengi át, 

 ha a' jövő ivadékra száll, lelkesedést gerjeszteni a' késő unokákban, 's 

 tiszteletet az iránt, ki olly lángolón tuda érezni, 's kinek az ég megadá 

 a' szó' hatalmát, hogy kimondva korának érzeményeit, nemzetének, 

 míg él, dísze legyen, 's emléke, ha meghalt? A' nyelv, mellyen ő írt, 

 's mi szólunk, elavulhat; új hatalmasabb énekesek jöhetnek: de az érze- 

 mény, melly dalát eltölti, nem múlhatik el. mert ő nem e' föld' ha- 

 talmasainak dicséretére, nem gyáva hízelgésre alázá meg a' reá bizott 

 szent kobozt, dala nem hódolt kora' hibáinak, nem érzékeket kecsegte- 

 te , nem hangozék a' pillanat' szenvedélyeitől : de zengé azon szent sze- 

 relmet, melly, míg emberek lesznek, a' jó 's nemesnek magvaként keb- 

 lükben élni fog; zenge hazát és szabadságot, melly nek szent szeretete 

 tiszta keblében, mint oltáron a' szent tűz, lángolni meg nem szűnt; 's 

 míg emberek e' kedves nyelvet érteni fogják, míg e' drága föld felett ma- 

 gyarok laknak , a' szerelem' 's haza' dalnoka nem válhatik idegenné e' [ha- 

 tárokon. 



De bár mi nagy 's fenséges légyen e' dicsőség , 's bár a' kebel önér- 

 zetében joggal emelkedhetik, ha arra gondol, hogy neve fenn fog marad- 

 ni az emberek között: van valami ennél még nagyobb és fenségesebb: 



