120 a' magyar tud. társaság történetei. 



az, hogy korunknak hasznos polgárai valánk, hogy helyünket, mellyre 

 a' végezet helyeze, betöltve, a' nehéz munkában, mellyben századunk 

 egy jobb jövő' vetését mívelé, részt vevénk mi is, 's hogy habár inkább 

 a' jüvónek éltünk, legalább korunk iránt sem mulasztók el kötelessé- 

 geinket; 's Kölese}' minden jő- 's nemesért lángoló keblével érezé, hogy 

 e hazában, mellynek véres sebeit még alig győgyíthatá az idő, a' jó pol- 

 gárnak nem csak kesergeni az elveszett fényért, hanem cselekedni kell. 

 Érzé , 's a' negyven esztendős férfi előtt lij pálya nyílt új cselekvésre. — 

 182S-ban jelent meg Kölcsey először Szatmár nemes közönsége előtt, 

 's kevés hónappal első megjelenése után neveztetvén ki a' megye' tiszte- 

 leti fő jegjzőjévé, csak akkor kezdé polgári életét. — Megelégedett a' 

 lelkes férfiú szerény hivatalával, 's érezve, hogy kör olly csekély nin- 

 csen , mellyben embertársaink' javát előmozdítani nem lehetne, vagy 

 mellyben a' hazának szolgálni nem volna dicső, csak hivatalának pontos 

 teljesítése , megyéjének köszönete vala azon czél és jutalom , melly után 

 vágyódott. — De a' nemes közönség, melly érdemeit jobban ismerém 

 nem akará, hogy illy férfiú csak egy törvényhatóság' szűk határai közé 

 szorítsa munkásságát, 's a' még olly rövid időig, de már olly egészen 

 ismert polgárt követének választva, a' legszebb jutalmat adá érdemei- 

 nek, tehetségének a' legjobb pályát. — 'S nem csalatkozott; mert ha 

 eddig Kölcseyben csak íróját ismeré a' haza, ha dalainál a' szenvedélyek 

 megnyugodtak, ha szavaiban mindenki érzeményeit szebbítve feltalálta 

 ismét: valljon most, midőn új alakban tűnt fel hazája előtt, nem vala-e 

 dicső ebben is? — Ti, kik a' fának egykor csak virágait 's édes gyümöl- 

 cseit ismertétek, nem bámultatok-e, midőn hozzá felnézve láttátok, 

 hogy a' fa illy delien virágozva ennyire nőtt? ti, kik nyájas dalainak 

 örültetek, vártátok-e, hogy e' szelíd hang illy erős leend, ha majdan 

 egy néphez szóH — Ó de a' szent lelkesülés, melly a gyermeket Ilellas' 

 's Róma nagy emlékinéi eltülté, melly az ifjúnak, ha hazájára tekinte, 

 lelkesítő dalt sugalla , éle még a' férfiban is , 's ha erős szavánál keble- 

 tek megindult, ha beszéde nyúgott tisztaságában haladva elébb, mindig 

 hangosabb 's erősebb hullámokban árada el közöttetek, míg végre, mint 

 a bérczfolyam, melly szikláról sziklára rohanva minden ellentállást le- 

 győz, szíveiteket ellentállhatatlanúl magával ragadá: higyétek, e' lelke- 



