122 A MAGYAR TtJD. TÁRSASÁG TÖRTENETEI. 



az elhagyott háznép, és csak néha egy hív, ki barátjának sírjához ván- 

 dorol, ismerik a helyet, hol Kölcsey nyiigoszik. 



Egy pár év, 's a' domb, melly ravatala fölött emelkedik, besű- 

 lyed, és a' dúsan felnőtt fű alatt talán nem fogja senki keresni hamvait! 

 De hát ennyi érdem után csak felejtés volna dija? — nem ! 's ha bár 

 e' haza' bányáiban nem találkozott egy kő, melly oszlopául emeltetnék; 

 dús nyelvében, mcilyet őgazdagíta, nem volt egy pár szó, melly hála- 

 adva sírjára vésetnék: mi őt felejteni nem fogjuk; nem mi, kik barát- 

 jai valánk, 's nem azon ifjú ivadék, mellyet szíve annyi reménynyel 

 láta nőni, mellyet olly szent szeretettel szoríta kebléhez. — reátok, 

 lelkes ifjúság! reátok legyen bízva emléke. Nézzétek életét, 's legyen 

 tiszta képe fenséges példa előttetek; nézzétek őt az árvát, a' szegényt, 

 a' gyengélkedőt, 's tudjátok: őt hazájának szent szeretete vezérlé illy 

 magasra, 's közüttetek senki sincs, ki dicsőn nem ragyoghatna, mint ő, 

 ha keblét e' tiszta lángokkal tölti el. — Sok, miért ő fáradott, még nem 

 létesülhetett. Sokért fogtok fáradni ti is, mit teljcsv'ílve nem láthattok; 

 ne lankadjatok azért szorgalmatokban. Jaj annak, ki belsőjének szent 

 szavát e' föld' zajában elfojtja. A' gondolat , vagy érzemény , mellyet 

 isten nagy világával bennetek ébreszte, a' világé, 's elátkozott, ki a' reá 

 bízott kincset eltemeti, mert fél, hogy nem önmaga éldelheti gyümöl- 

 cseit. Nézzétek e földet, az el nem takarja a' famagot, melly reá bíza- 

 tott, bár gyökere szét hasgatja kebelét, ő anyailag neveli legjobb ned- 

 vével, míg a' fa felnőtt, 's zöld ágaival tavaszt hirdete; 's a' puszta' ho- 

 mokja ellent nem áll, mikor a' szél felkapva honjától messze elviszí, hol 

 a' nagy rendelőnek szüksége van reá; 's a' magas havas el nem rejtőzik 

 a' nap' sugarai előtt, 's mihelyt első fényök feljött, ragyogva hirdeti az 

 új napot, habár haván melegének áldásait nem fogja érzení. Föld a' ti 

 szívetek is, 's azért veté belé magvát az istenség, hogy nagyra nevelve 

 növényét, tavaszt hirdessetek ti is; homokszemek vagytok, mellyekre 

 a' teremtőnek talán szüksége van, midőn nyugalmatokból a' szenvede- 

 lem' fuvalmaín felragad; tetők vagytok, mellyeknek habár nem éldelni, 

 legalább hirdetni kell a' jövő napot. — Ó nézzetek Kölcseyre, nézzétek 

 fáradhatatlan szorgalmát, le nem győzhető állhatatosságát , 's tanuljatok 

 reményleni, tűrni 's fáradni, mint ő. — 'S ha egykor eljövendének a' 



