l(JO a" mag var TID. TÁRSASA*; TÖRTÉNETKI. 



mint ősapáink' idejében; szóval: az egész természet folytonos mozgásban 

 van, a' nélkül azonban, hogy annak állásában változás, vagy legalább na- 

 gyobb, emberi szemeinkkel észrevehető változás történnék. 



Másként van a' dolog az erkölcsi világban. Az emberi léleknek 

 tágasb, érzékeinkkel nem tapasztalható, véges elménkkel fel nem fogha- 

 tó korlátok vannak engedve, mellyek közt szabadon mozoghat, emel- 

 kedhetik, siílyedhet. Ezen láthatatlan lény, mellyet méltán nevezünk 

 isteni szikrának, magányosan úgy mint együtt munkálkodva bámiilatos 

 eredményeket szülhet, és valósággal szül is. Tekintsünk csak kevés fi- 

 gyelemmel egy magányos emberre, egy kisebb vagy nagyobb társaságra, 

 egy nemzetre ; vagy ha inkább tetszik, vizsgáljuk meg az egész emberisé- 

 get, külön korában, külön időszakban: és állapotját annyira változva 

 találandjuk, hogy arra ismerni alig leszünk képesek. Az erkölcsi világ- 

 ban is folytonos mozgásra találunk tehát; de ollyanra, melly által an- 

 nak állapotja nagyobb vagy kisebb mértékben sőt néha egészen megvál- 

 tozik. 



Itt is kell bizonyos törvényeknek lenni, mellyek szerint ezen 

 mozgalmak véghez mennek, de ezeket inkább csak sejdítjük, a' nélkül 

 hogy meghatározni tudnók. Ezek a' legfelsőbb lénynek rejtett titkai, 

 niellyeket fölfedezni még a' gyarló embernek nem adatott. Egy azonban 

 az egyes embereknél, különösen pedig az egész emberi nemzetnél, olly 

 nyilván mutatkozik, hogy azt csak a' vak nem látja, csak az nem érzi, 

 ki magas rendeltetését felfogni, megérteni nem képes, csak az nem tud- 

 ja, ki az emberiség történeteit nem ismeri, mind azt, mi körüle törté- 

 nik, figyelmére nem méltatta: ezen egy pedig a' haladás és tökéletesedés. 



Ügy van, Tekintetes Társaság, Nagy érdemű Gyülekezet! az egyes 

 embernek, úgy mint az egész emberiségnek magas rendeltetése a' haladás 

 és tökéletesedés, egy nagy mennyei czél után türekedés, melly az isten- 

 ség' képében mindig előttünk lebeg, de még is e véges világban elérhe- 

 tő soha sem lehet. 



Az emberi elmének nagy tulajdonok, különböző szép tehetségek 

 bizonyosan nem azért advák, hogy parlagon maradjanak; kifejteni, hasz- 

 nálni kell azokat nem csak magunkra, hanem embertársainkra, sőt az 

 egész emberi nemre nézve. A' ki ezt tenni gondatlanul elmulasztja, a ki 



