EMLÉKIID.SZÉD Gll. írj.ÉSHÁZY ISTVÁN lO. TAG FELETT. 183 



ban. Nem egy országgyűlési tagnak jö lenne ollykor némának , de soha 

 se kellene ott senkinek is süketnek lenni. IIol ellen, hol viszhangokat 

 kivannak a' közgyülckezetek' tanácskozásai , és nem érdekesebb-e olly- 

 kor magánál a' hozott törvénynél, ennek akár fájdalmas, akár künnyü 

 vagy szülése vagy születése? Senki sem akarja élete' vége feléjé hírét 's 

 nevét veszedcimeztetni. Ugyan miként szóljunk, mikép' feleljünk, ha na- 

 gyot hallunk, és nem foghatjuk fel a' mondottakat? Ha valakinek, úgy 

 a' legutolsó gróf lUésházy István' kénytelen Itetett némaságáról az ország- 

 gyűlésen, lehetett volna mondani: „illius silentium calamitas jmblica est." 

 Azért kért főispáni helyetteseket is, megelégedvén czímeinck megtartásá- 

 val, de mit nem egyszerre, és csak későbben nyere meg mind a' két me- 

 gyére nézve. Ezen süketülés magyarázza meg azt is: miért nem jelent 

 meg a' m. t. társaság' gyűlésein? holott annak tagjai közzé számláltatni, 

 igen nagy megkülönböztetésnek tartá. 



Az utolsó Illésházy' hazafiuságáról, szabadelmüségéről kétkedni, 

 vagy őt hona' előmenetele 's szabadsága iránt hanyagsággal vádolni, va- 

 lódi bűn. A' legközelebb országos választmányok' alkalmával benyújtott 

 külön szavazatot, a' megelőző censura' tárgyában, hazánkban ugyan mely- 

 lyik vármegye méltatta a' szavazat' szerzőjéhez ritka lelkesüléssel irott 

 levélre? Trencsén. 



Növekedő korával, mind jobban jobban fogyott hanyatló egézsé- 

 ge. Szerfeletti bőkezűsége' következéseit is házi állapotjára nézve mind 

 inkább inkább kezdte érzeni. A' likavai uradalom iránt javára ugyan , 

 de szorítóbb alkudozások mellett kisebb sommára leapadt, és még is 

 közbejött halála miatt végre nem hajtatott egyezés' akadályai hátráltaták 

 a' maga idejében betöltendő reményeinek sükeres segedelmét. Sóvárog- 

 ván tehát nyugalmasabb vénségre, mint becsületes ember pedig hitelezőit 

 mind egy krajczárig ki akarván elégíteni, és nem hajtván azon pulya 

 lelkűek' tanácsára, kik őt ezen szándékról lebeszélni ügyekeztek, 's a' 

 rajta uzsoráskodottak ellen felingerlék, és kiknek aristocratiai büszke- 

 séggel azt válaszolá: „mit Illésházy aláirt, annak szentnek kell lenni." 

 Kül és felföldi birtokait folyvást eladá, miután már elébb a' handzsabégi 

 uradalmat hasonló czélból elidegenítette volna, de elébb a' trencséni, ki- 

 vált kisebb nemességnél kint levő 50,000 forintját elengedé. Más hatszáz 



