194 a' magyar tud. társaság történetei. 



érettük hagyni életét. Senki olly tisztán nem örült javuknak, keservei- 

 ket olly őszintén senki meg nem osztá. Hol ünnepet ültek, 6 jelen vala, 

 hol gyász érte őket, ő ott nem hibázott. Az „oszsz- és győzz"-nek ostora, az 

 olvasztásnak szenvedélyes barátja, a' kétségbeesésnek példátlan vigasz- 

 talója. Szegények vagyunk, mondának azok : „igen, de magatok' sze- 

 gényei, ugy mond, érjétek be vele!" Szegények tudományos intézeteink, 

 mondának azok; ő pedig: „Áldozzatok és gazdagok lesznek." A' hazának 

 müveit férfiakat adunk, 's ő tanítóink' 's nevelőink' jutalmazásában nem 

 nyújt segéd kezet, mondának azok; ő pedig: ,, Jutalmazzon azon öntudat, 

 hogy hazánk adóstok három század óta." Hogy pedig kevés szóba min- 

 dent összevonjak: javok, az ő java, bajok az ő baja volt. 



Ha pedig Prónayt az embertakarjuk közelebbről ismerni, társal- 

 kodjunk vele küszöbén belül. Én az őszt csak élte' alkonyán ismerém. 

 Termete középszerű, meghajtva számos évek' súlyától ; arcza gyengé- 

 den komoly, vidámságra kész; tekintete nyájas, bizodalmat ébresztő; 

 ajkai szelid mosolyra gyakran , nevetésre ritkán nyiltanak ; a' vénségnek 

 szokott fellege helyett fiatal derültség üle homlokán ; ha lelkesedve volt, 

 elfeleded, hogy tüzes szemei hetven kilencz tavaszt láttának. Nyelve nagy 

 mértékben akadozó , mintha a' természet figyelem' és türelemnek árán 

 akarta volna megérdemeltetni a' hallgatóval azon mély tudományt, azon 

 gazdag tapasztalást, azon szépségeket, melljeket ezen ajkak rebegtenek. 

 Ha ismereteit olly ékesen adhatá vala elő, mint a' mennyi belső kegygyei 

 bírtanak, hazánk' termei gyász ünnepet ülnének miatta. E' nyelvhiány 

 miatt örömest vonult a' csendes magányba, mellyet olly bölcsen ritkán 

 használ ember. A' tudósok' és a' természet' könyveiben egyiránt jártas volt, 

 ha azokat megunta ezzel barátkozott, 's ha virágai közt elfáradott, gaz- 

 dag könyvtárában lelte fel enyhét a' bölcsek között. Báróságában büsz- 

 kéikedék, 's ez árnyékoldala volna, ha nem tudnók, hogy a' kolduló ne- 

 mest ciíriájára szokta küldeni 's hogy a' nemtelen, tudatlan, műveletlen 

 nemes utálat volt előtte. 'S így büszke lehetett nemességében, ki azt 

 nem oklevelében, hanem a' sziv' és ész' kitűnő tulajdonaiban helyezé. Az 

 ínség könyörületet ki nem fáraszthatá, 's meg a' tolakodó szemtelenség 

 is sükerrel számolt részvételre nála. Az elmellőzést fájlalá, a' kitüntetést 

 szerété, amazt keserűség' emezt, elbizottság nélkül. Senkit nem rágalma- 



