EMLÉKBESZÉD B. PRÓNAY SÁNDOR IG. TAG FELETT. 195 



zott , 's még gyermekkori kínzóinak számára is — kiket gyakran emle- 

 getett — csak védokai 's könyci voltának. Ha olly személyekről be- 

 széltek vele, a' kik tetszését nem birák, vagy kezeit némán türdelé, mi 

 mindig erkölcsi boszuságnak jele volt, vagy a' beszédnek más irányt 

 adott. Tetteket gyűlölt, személyeket soha. Korán vesztett nejét, mint 

 mondani szokta: élte' őrangyalát, igen méltóan és síriglan gyászolá. — 

 Magzata nem levén, testvére' gyermekét, Albertet, fiául és örüküseűl foga- 

 dá, 's millyen volt mint atya, azt fia mondja meg, vagy e' társaság, melly 

 atyja' helyébe tagjául választá. Ezen fiára szállott vagyona, szelleme, ál- 

 dása; ezen fiú vidítá fel életét, enyhíté végső vívódásait 's fogta be sze- 

 mét, midőn életfolyama az örökség' tengerébe szakadt. 



Oda szakad mindnyájunk' élete, mert az idő' tükrén ingó képek 

 vagyunk. Az enyészet rálehel a' tükörre és a' képek nyom nélkül tűn- 

 nek el. Csak az emlékezet eléggé emberi vagy embertelen: néhányakat 

 kiragadni az enyészetből 's áldást vagy átket kapcsolva nevükhöz, ált- 

 adni őket késő századoknak. Az emberiség' angyalai vagy ördögei ezek. 

 Élniök kell azoknak és ezeknek, hogy a' törekvő erénynek legyenek elő- 

 képei, mellyeket kövessen, mellyektől borzadjon. Ki az, ki élni nem 

 kivan, ha lefoszlik róla a' sáralak? ki az, ki az emberek' emlékezetében a' 

 dicsők' sorában helyet foglalni nem vágy? Ezt elérnünk csak egy liton 

 lehet, ha boldogítva boldogulunk 's a' szent erényhez híven, egészen be- 

 tultjük a' helyet, melly a' gondviselés által kitüzetett számunkra. Ki ezt 

 megteszi, arra nézve a' sír halhatlan életének bölcseje. Prónay igyekezett, 

 leszámítva a' köz gyarlóságot , egészen betölteni helyét ; azért még milli- 

 ók élve is hollak, ő holtan is él és — élni fog. 



25' 



