a' nyelv' alap, és IIASONLITÁSI A-EZÉR EI,VEmi")L. 11 



pedig időre nézve: régi, ujabb, legiijabb; térre tekintve: ál- 

 talános, gyakoriabb és ritkább, vagy egyetlen; mi ncmiís égben jó, 

 vagy rósz. Minden nyelvtaultóiiak pedig elso és fő kötelessége, a' szói 

 és írói nyelv'szokásnak időre és térre nézve különféle állapotjából a' jó 

 és rósz nyelvszokást fölfogni 's pontosan kijelelni ; és mivel erre a' 

 n}elvnek fő és segéd elveit, mint oUjanokat, a' melh^ ékből a' nyelv' 

 fordulatait kifejteni , vagy legalább azokra visszautalni lehessen , ismer- 

 ni elkerülhetetlenül szükséges , térjünk által azon elvek' előadására. 



Akármelly nemzetnek nyelvét vizsgáljuk, annak történeteiben azt 

 vcszszük észre , hogj' minden n3-elv első eredetétől fogva belső természe- 

 tének mivoltában , részeinek alkotásában , módosításában és szerkezc- 

 sében különféle változásokat szenvedett nem csak a' nép' szájában, hanem 

 az irók' tollában is mind addig, míg belső tartalmában oUy fokra nem 

 emelkedett, a' hol akármi rendes logicai fogalomnak, vagy képzetnek 

 értelmes és helyes kifejezésére elégséges lett; elérvén pedig e' pontot, 

 természeti mivoltában annyira megállapodott , hogy erőszak és sérelem 

 nélkül a' nemzet' nyelvén annak senki tagja belső változást nem tehetett. 

 Ellenben külső erejére, vagy is szóbőségre nincs e' világon nyeh" , melly 

 naponként terjedetesebben ne bővülhetne, sőt a' nemzet' tudományi kö- 

 rének tágulásával időszakonként ne gyarapodnék; mert ha az emberi 

 észnek találmánj ossága határt nem ismer, úgy legalább is azon talál- 

 mányok' megnevezésére nézve örökre szükséges marad a' nyelveknek lij 

 szók általi tágulása. És épen azért helyesen mondatik a' nemzet' mivelt- 

 sége' legbiztosabb mértékének annak njelve; mert a' nj elvnek lehető- 

 ségig kifejtett belső ereje és szóbőségének terjedelme: a' nemzet' gondol- 

 kodó 's képző ereje' kifejlődése- és ismeretei' terjedési körének min- 

 denkor csalhatatlan tanúja marad. 



Ha már czélunktól egy kevéssé eltérve, nemzeti nyelvünk' álla- 

 potját vizsgáljuk, azt tapasztaljuk, hogy a' történetek nyelvünk' olly sze- 

 rencsésidőszakáról, midőn belső erejében (legalább az irók' tollában) ál- 

 lapodási pontra jutott volna, hallgatnak; sőt Révai és Verseghy két el- 

 vekben megütköző jeles nyelvbuváraink' tollharczai az ellenkezőről 

 akárkit is hamar meggyőznek , mert ámbár nj elvünk már az említett két 

 férjfiu előtt századoktól fogva egy nem kis számú nemzetnek, vitéz ele- 

 inknek hivon őrzött kincse vala; de még is a' harcz' mezején inkább mint 

 ji. T. r. í\K y. 2. 2 



