16 I. NYELVTUDOMÁNY- OSZTÁlYI ÉIÍTÉKEZÉS. 



Írnak: emberek' lelke, magyarok' királya, alföldiek' ökre, 

 stb. Mások Révai után: magyarok' királyok, emberek' lelkek, 

 alföldiek' ökrök, vagy: magyarok' királyuk, emberek' lei- 

 kök, alföldiek' ökrük. Révai tudniillik alapelvűi veszi a' keleti 

 nyelvek' szabályát: „numerus adfixorum pronominum non 

 sequatur numerum nominis, cu i illa adduntur, sed ejus, 

 i-uius in locum illa substi tuuntur" azaz: személyragok ne kö- 

 > essék számát azon névnek , a' mellyhez fiiggednek , hanem azét , a' 

 nielly helyett tétetnek. E' szabály első tekintetre tagadhatatlan, de al- 

 kalmazásában tévesztő , mert a' birtokos viszonynak , a' személylyel együtt 

 fiiggő, vagy független állapotjáról hallgat, és azért Verseghy, és utána 

 többen vele egybebarátkozni nem tudtak, noha ellene elegendő okot föl 

 nem hoztak. Minden kétséget eloszlat véleménjünk szerint e' tekintet- 

 ben a' dolog' mivoltának, a' nyelv' általános logicájának , és kivált a' 

 szó-rakási nyelvhasonlóságnak figyelmes vizsgálata. Ugyan is a' tárgy' 

 tulajdonsága azt kivánja, hogv a' hcljtartó' tiszte a' viszonyon, a' mellyet 

 általa a' megbízó személy végeztetni kivan , túl soha ne terjedjen; tehát 

 a' személyragnak , mint a' személy' helytartójának csak annyira kell a' 

 személy' viszonyát jelentenie, a' mennyire ezt maga a' személy nem jelen- 

 ti : úgy de ha a' személy egyesben , vagy többesben jelen vagyon , már 

 ekkor annak számát a' helytartó ragnak jelentenie szükségtelen ; tehát a' do- 

 log' mivolta arra mutat, hogy midőn a' személy a' személyraggal egybe 

 függve azon egy mondásban előjő, csak a' személynek birtoki viszonyát 

 és nem egyszersmind számát jelentse. De ezt tanítja a' nyelv általános 

 logicája is, mi szerint a haszontalan kettőztetés, szükségtelen szaporí- 

 tás semmi mondásban okosan meg nem állhat , és legfölebb nyomosság' 

 okáért eltűrhető: már pedig, ha az előhozott mondásokat így írjuk: 

 magyarok' király-uk, vagy királyai-k; a magyarokat töb- 

 besben minden szükség és nyomosság nélkül kétszer teszszük , a' mi 

 logicai anomália, és paradoxon. Még világosabban kitetszik ez a' szó- 

 rakási nyelvhasonlóságból. Ha a' szók' igazítását és egyeztetését nyel- 

 vünkben vizsgáljuk , tapasztalni fogjuk , hogy minden melléknév és 

 névmás számra nézve csak akkor egyeztetik meg a' főnévvel, mellynek 

 tulajdonságait, vagy viszonyait helyette állva jelenti, mikor a' főnév 

 vele függésben együtt és jelen nincsen ; máskor pedig csupán személyre 



