82 n. PHILOSOPHIAI-OSZTÁLYI ÉRTEKEZÉSEK. 



tag ó is alakja a' világnak; mert ezt belsőleg ő alakítja saját gondolati 

 szerint. És így a' Biahm lényeg is alak is, egyetemi is egymi is, válto- 

 zatlan is változó is. Olly ellentételek ismét, mellyek a' gondolkodást 

 szükségképen lendítik a' főbb 's kicgj enlitést igérő 



y) Fo-hismushoz, melly szerint az ittnagy-egy, Tao és Tai 

 neveket viselő ősalap azonegy az egyetemes észszel. Minden ebből ered, 

 benne végképen füloszlik minden megkülünítettség. E' tanítmányban , 

 melly magát az igazságot tárgyalja, a' küzvetetlen, de nem elvont, ta- 

 dalom uralkodik. Fő czél az igazság, ennek megalakítása a' fő türeke- 

 dés. A' magát önmagában eszmélő igazság egy a' buddhaismus' teljes 

 nyugalmú semmiével ; az önmagát tárgyiasílólag gondoló pedig egy a' 

 Brahmmal; a' kettő' egyesítése teszi az egyetemes észt, mellyben ama- 

 zok csak oldalak gyanánt tűnnek elő. Ezen egyetemes ész az isten. 



A' nagy-egy vagy ész, így tanít a' fo-hismus, nemzé az egyet: 

 önmaga' tevését; ez a' kettőt: magát és önmását; ez a' hármat: ön- 

 magának önmásábani, és önmásának önmagábani tudását. Ez okért 

 mondatik azután, hogy a' nyug-egy két alaplényből, tökéletes és tökélet- 

 lenből, áll. Ezek' összeköttetéséből származott minden. Sőt ezen lé- 

 nyek kifolyt alaperőknek is szoktak neveztetni. A' nagy-egy két alape- 

 rőre fejlik: állítólagos- és tagadólagosra. 



Vizsgáljuk ezek után a' mondottak' tartalmát. A' nagy-egy 

 vagy is egyetemes ész, önmagának tudatára jutván megismeri először ön- 

 magát, mint elvontan vett 's változatlan nyugalmú igazságot; másodszor 

 az önmaga által tett 's benmaradó kifolyásban megvalósított határozato- 

 kat ; harmadszor végre azon működést, mellyel ezeket önmagára viszo- 

 nyítja. maga, ki e' határozatokban van, jelenti a' tökéletest; a' ha- 

 tározatok pedig, mellyek csak az ő alakjai, jelentik a' tökéletlent. Ó 

 maga lényege a' határozatoknak, njert bennük, mint alakokban, való- 

 dilag csak ő van; de alakjok is egyszersmind, mert azon előkép, melly 

 szerint a' határozatok ídomítatnak , ismét csak ő. Tehát ő lényege is a' 

 világnak , alakja is ; de sem nem lényege egyedül, sem nem alakja egye- 

 dül , hanem olly magasabb egység , mellyben mind a' kettő aüomil. 



De hogyan lehetséges ez az egjség? Ha a' nagy-egy két alaperő- 

 re pattan, állítólagos- és tagadólagosra, úgy mindenik munkásságban te- 



