l'iS II. FlIII'OSOPHTAl-OSZTALYI ÉRTEKEZÉSEK. 



neki velünk, túl a' világ' bajain 's nyomorán, egy felsőbb erkölcsi világ- 

 rendet kell sejdítetnie, hol a' látsző rendetlenség felett örökös harmó- 

 nia uralkodik. Az an}'agiság' aljas rajzai, a' kétségbeesés és pessimismus 

 költészete, bár byroni vagy Imgoi energiával bírjanak is, ellenkeznek 

 azon kívánságokkal, miket legfelsőbb értelemben a' művészethez inté- 

 zünk. Tőle is, minta' philosophiátől, vég irányzatában, kiengesztelést, 

 kibékülést kivánunk minmagunkkal , a' világgal és sorssal; 's hogyan 

 nyerjük ezt, ha az ő varázskörében is megint csak a' régi zavarra, ho- 

 mályra 's nyomorra akadunk. Fejlődő művészektől Werthereket és Car- 

 tliausiakat annyira nem gáncsolhatunk; mert az ifjúkor' egyik természe- 

 tes fejlődési lépcsőjét, a' magasabb kebel' eszményi világnézetének meg- 

 hasonlását a' valósággal , tüntetik élőnkbe. Illyesmi , ha , mint átmenő 

 lelki állapot tekintetik, igen megbocsátható, 's hatását sem téveszti; mert 

 ki ne lett volna egykor illy helyzetben? Mint állandó nézet azonban, 

 meglett művésznél, nem igazolható. Kultőművek végre, mint a' „Vaui- 

 tas vanitatum^^ annyira ellenkeznek az igazzal , erkölcsi czéljainkkal , 's 

 az ész' követeléseivel; az előtűkrözütt állapot olly teljesen esztelen és 

 nem költészi , hogy azokat bátran a' lehetetlenek , vagy inkább őrültek 

 közzé számíthatjuk. Ez ének' szerzőjének neve épen azért él köztünk 

 olly szent emlékezetben , mert tettei költeménye' minden sorát megczá- 

 folták. 



Kimondom végre a' műrészét' utolsó fő kellékét: Legyen nem- 

 zeti és korszerű! A' költészetről mondják, hogy az a' nemzet és 

 kor' állapotjainak 's jellemének leghívebb létege 's kinyomata. A' költé- 

 szet' históriája ennél fogva megkülönbözteti az antik (ókori) költészetet 

 a romanticait ó 1 (középkoritól) és moderntől (xíjkoritól), minde- 

 gyiknek, az emberiség' külön korához képest, saját jellemet tulajdonítván. 

 Az emberiség tudniillik egyedekből állván össze, annak históriájában az 

 egyedek' életkorai tükröződnek vissza : a' régi kor az emberiség' gyer- 

 mekkora , mellyben kivált az érzékiség fejlődött ki , ez lényünk' legal- 

 sóbb tehetsége. Az érzékiség' tetőpontja pedig a' szépség; mert az érzék 

 a' külsőnek formavilágával foglalkodik. A' hellen-romai műveltség azért 

 aestheticai jellemű; e' nemzetek' művészetében, nyelveikben és vallások- 

 ban a' forma' szépsége felülmúlhatatlan. Magasabb lépcsőre hágott. 



