a' AÍAOYAIl PIlTI.OSOPfII \' AT.APEJ/VEl KS JEJ,r,E.\rK. 129 



sxcllcmibb kifejlődésre jutott az emberiség' eszmélete a' középkorban, 

 kivált a' keresztény vallás' eltcrjeHcsc által; felvirult ifjúkora, az érze- 

 mény' és képzelüdés' , 's ennél fog\ a a' vallási ábrándozás' kora. Költé- 

 szete áttört az érzékiség' formáján, 's szóba, képbe, műbe a' szellemit , 

 a' végtelent, akará foglalni , azt kitüntetni. A' feladat magában teljesít- 

 hetetlen volt, a' középkor' műveltsége — a' maga nemében — el nem éré 

 azon tettít, mellyen a' régi classicai állott; művei azért — ámbár más 

 oldalról tekintve magosabb álláspontnak — nem mutatják azon bevég- 

 zettséget és tökélyt, mellyet a' classicai világéi. A' reformatióval A'égre 

 az újabb kor derűit fel: a' férfikor, a kifejlett észé, a' reflexióé. Leg- 

 főbb tehetségünk' megérésével nagyban, a' költészi világszemlélésnek is 

 változni, a' philosophiai nézettel némileg egyesülni kellett. Mit kíván- 

 junk ennél fogva költőtől korunkban ? Hogy minden tehetségeit öszhang- 

 zólag kiképezze, hogy magában kora 's nemzete' műveltségét egyesítse, 

 hogy művein — kivált azokon, mik nem egyedül a' képzelem' és érzés' 

 teremtményei, mint a' lyra és epos, tehát drámában és regényben — az 

 ész' eszméinek, a' magosabb, ellenmondásokat kieg3'enlítő, harmóniai 

 világszemlélésnek befolyása látassék. Szigorú követelések kezdődő iro- 

 dalomban, midőn valósulhatások' feltételei még be nem állottak; mert 

 a' költőben nem csak kora' , hanem nemzete' műveltsége is tükrözi ma- 

 gát vissza. Igen is ; de ha a' magyar aesthetica a' tetőt , hová jutnunk 

 kell , kijegyzi , nem kivan méltatlant , nem azt hogy elérését rögtön 's 

 azonnal követelje. A' felviruló költészet is, első csirájában, a' művel- 

 tebb külföld' költészetének utánzása, melegágyi bágyadt virág, melly a' 

 haza' éghajlata' és földe' színét és természetét még nem mutatja. Ez el- 

 kerülhetetlen kezdet. Önálló költészet ellenben a' nép' szelleméből fejlő- 

 dik ki; a' költő népének és kora' öntudatának gócza, létege; ajkai né- 

 pének fájdalmait, reményeit, szeretetét és gyűlölséget, szóval legtitko- 

 sabb érzeményeit 's vágyait nyilvánítják, lelkesedett képben 's szóban, 

 melly a' legszebbet egyesíti, mit a' hazai nyelv, korában, elérhetett. 'S 

 épen mivel a' költő' öntudata nemzete' állapotjait érzi , csak hogy élén- 

 kebben 's világosabban , 's mivel a' természet őt képpel 's szóval ajándé- 

 kozá meg kimondani, mi belsejét mozgatja: nemzetétől és korától érte- 

 tik is , 's érzeményei rokon érzeményekre találnak ; a' nemzet vele sze- 

 ret és gyűlöl, könnyez és retteg, 's ha fájdalmában felkiált, a nemzet 



