IGAZ-E, HOGY v' TÖHTÉNETIRÁSB. HÁTRÁBn AZ l'j KOH a' RÉGINÉL? 193 



lő, érdekes rajsi; fris , eleven, láiigzó szine/.et; élénk 's mint a' törte- 

 netek, sebes, uia;;ával ragmló előadás, ii'úsni(id — olly mértékben ná- 

 lok, mint classicns elődeiknél? 



'S épen mivel ennyi tiirgygyal kell, annál kevesebbet lehet újabb 

 íróinknak a/- emberekkel foglaikodiiiok. A' régieket — 's ez lénjeges 

 különbség — az emberek inkább mint a' dolguk, az lijakat a' dolgok 

 inkább mint az emberek foglaiatoskodtatják. Minő emberek! mintha hal- 

 lanám mondatni, minő erős lelkületű, minő bölcs férfiak az ő korban! 

 milly magassága a' gondolatoknak! milly fölemelkedése az érzések 's 

 indulatoknak! mellettök milly nemes, milly méltósággal teljes egyszerű- 

 ség! Elragadok, bámulást gerjesztők azok, megismerjük; de valljon ez 

 is az irok' elmebeli fclsőbbségének 's nem inkább az akkori körülmények, 

 idők' sajátságának tulajdonítlialó-e? Ma már általánosabb levén a' mi- 

 veltség; több a' nagy néptümegnél is a' világosság, tudomány: ritkábban 

 cmelkedhetik valaki kortársai fölött olly bámulatos magosságra, mint ré- 

 gi időkben, mikor a' Lyciirgusok', Solonok, Periclesek' túlnyomó láng- 

 elniéjöknek engedett, hódolt minden, 's e' nagy vezetőire, mint gyermek 

 atyjára, úgy hallgatott a' sokaság. Tehát már ma kevesebb kitündöklés 

 a/ életben; kevesebb kitüntetés következéskép a' történetírásban is; ke- 

 vesebb — eredetiöket 's a' művészt együtt örökítő — olly nagyszerű egyes 

 arczképck, millyeket a' régi classiciisoktől nem kis számmal biriink .- de 

 annál több oldalról, annál elvenebben előtüntetvék a' dolgok, annál hí- 

 vebb kepei a' nemzeti nagy életnek. Azonban azt se felejtsük, hogy va- 

 lamint a' természeli világban, kícsinyltni, úgy az erkölcsiben rendesen 

 csak nugyítni szokta a' táv(dság a" tárgyakat; tudjuk ezenfelül számveté- 

 sünkbe a' hatást is, mellyel egy kihalt nyelv' jegyei , a szokatlanság, 

 régiség maga, érzékeinkre természettel gyakorulnak: 's meg fogjuk látni, 

 hogy ha marad is fenn e' részben a' két kor' jelesei közt külöidjség, ez 

 nem olly nagy, hogy miatta líj történetíróinknak pírulniok kellene. 



Mutogassam-e tovább, hogy a mennyivel egy részben alattok áll- 

 ni látszanak, annyival, ha nem többel, állnak más részben újabb törté- 

 netíróink a' régieknek felettök? mondjam-c, hogy a miben alább állni 

 látszanak, nem az ő hibájok , miben felébb, az saját érdemük? Az eddig 

 mondottakból úgy tartom, mind kettő világos. Nincs egyéb hátra, ha- 



