igil. No. l8. NORDEUROPÆISKE ANNULATA POLYCHAETA. 47 



I. Gen. Ainpharete (Mlgrn.). 



De nordiske arter af denne slægt er hinanden gjennemgaaende meget 

 lige. Ved artsbegrænsningen har jeg væsentlig tåget hensyn til antallet af 

 segmenter med bugparapodier i bagkroppen, hvilket er forskjellig hos dem 

 alle med undtagelse af A. finmarchica og A. gracilis. Den sidstnævnte 

 kjendes imidlertid fra de andre ved, at basaldelene til de midtre, forreste 

 gjæller (gj. i) er sammenvoksede og bagtil dækkede af basaldelene af de 

 bagenforsiddende gjæller (gj. 4). Hos de andre A nip /la re fe-arter er gjæl- 

 lerne paa hver side enten fuldstændig adskilte, eller de midtre forreste 

 gjællers basaldele berører hinanden kun med den forreste ende. Særlig 

 paa grund af gjællernes mere sammenvoksede basaldele hos A. gracilis 

 end hos de øvrige Ampharete-arter har Levinsen (1883) for denne art op- 

 stillet en ny slægt Aiiabothrits. 



WiRÉN (1883) fremhæver, at antallet af bagkropssegmenter varierer 

 betydelig hos A. Grubei, — fra 8 helt op til 14 — , og at man derfor 

 ikke bør tillægge denne karakter altfor stor betydning ved arternes adskil- 

 lelse. Denne karakter er imidlertid saagodtsom den eneste, som synes 

 tjenlig til artsbegrænsning indenfor denne slægt. Hvis bagkropssegmen- 

 ternes antal skal tillægges mindre væsentlig betydning, synes mig konse- 

 kvensen heraf rettest at burde være, at samtlige omhandlede Ampharete- 

 arter, maaske med undtagelse af A. gracilis paa grund af denne arts 

 sterkere sammenvoksning af gjællerne, sloges sammen til e n art, da hver- 

 ken antallet af paleer, paleernes form, gjællernes anordning, krogbørsternes 

 form, antallet af tænder paa disse eller andre specielle karakterer synes at 

 kunne danne grundlag for artsbegrænsningen indenfor denne slægt. Er- 

 faringen fra andre, nærstaaende slægter, hvoraf rigelig materiale fore- 

 ligger, f. eks. Amphicteis, synes at berettige anvendelsen af bagkrops- 

 segmenternes antal som et meget vigtig artsmerke indenfor denne familie. 

 Hos det talrige antal foreliggende exemplarer af A. Gunneri er nemlig 

 antallet konstant ens, og Wiren selv angiver det samme at være tilfælde 

 hos det store antal exemplarer af A. Sitndevalli, som toges under \'ega- 

 expeditionen. 



De to som skilte arter opstillede A. finmarchica (M. Sars 1864) og 

 A. arctica (Mlgrn. 1865) har jeg fundet rigtigst at slaa sammen til en art. 



Med undtagelse af den hidtil kun fra det sibiriske ishav kjendte A. 

 l^ega (Wiren 1883) er alle de øvrige nordeuropæiske arter kjendt fra 

 norske farvande. A. Grubei og A. Goesi angives tagne af »Pommerania« 

 (MoEBius 1875); senere er de ikke gjenfundne hos os. A. gracilis er ny 

 for vor fauna og hidtil kun fundet i ét exemplar hertillands. A. finmarchica 

 forekommer derimod ret almindelig. 



