171 



og deres Bygning for at dømme, hvorvidt de ere 

 passende Veie for Yngelen. Som passende til at optage 

 Ynglen maatte vel den Udvidelse være, der som en 

 Tragt ender Rørene, efterat Laaget er sprunget af de 

 opsvulmede Ender. Meget uheldig maatte derimod 

 Rørenes Længde ansees for at være, kun hæmmende 

 og standsende Yngelen i dens Fremtrængen. Dernæst 

 vilde ogsaa Rørenes Musculatur være uden Betydning 

 for saa lette og bevægelige Smaaskabninger, for hvem 

 stive, faste Rør vilde være allerbequemmest (man 

 tænke blot paa Skorstensfeierne og Skorstenen!). 



Efter Alt det her fremførte vil jeg ansee det for 

 høist usandsynligt, at disse Rørs Bestemmelse er at 

 føre Ynglen ud i Kanalen, dog tør jeg ikke benægte, at 

 de maaske til Tider, før Ardannelsen, eller hvis denne 

 skulde udeblive, kunne lade nogle Unger slippe ud, men 

 helst maatte Ungerne gribes in flagranti med Hovedet 

 stikkende ud ad Rørenes Huller, og det er mig ikke 

 nok, at Nassonov i de før citerede Tværsnits Figurer 

 af Befrugtningskanalen tegner hele eller overskaarne 

 Unger; thi de kunne jo godt være indkomne i Kanalen 

 fra dennes Forende, frem og tilbage er lige langt og 

 lige let at passere, ialtfald naar Vidden af Kanalen er 

 saa stor, som Nasonov tegner den. 



Vi komme nu til Spørgsmaalet om den rette Tyd- 

 ning og Benævning af Kroppens enkelte Dele hos Hunnen 

 saavel i dens Larve- som i dens Imago-Stand, og da 

 navnlig, hvad det er for en Ende af Dyret, som stikkes 

 ud mellem Værtdyrets Bagkrops Skinner. Af Benyttelsen 

 af Anførselstegn ved Brugen af Hoved og Cephalothorax 

 og ved den undertiden maaske noget keitede Benyttelse 

 af Udtryk som den fremstrakte Ende af Dyret, den frie 

 Ende etc. etc., vil man kunne have faaet Indtryk af, at 

 jeg ikke er enig med den af de foregaaende Forfattere 

 brugte Benævnelser, og det havde maaske været bedre, 



