112 



men den kan ikke udvendig beregne den Retning soni 

 denne Redes Gang har taget, og heller ikke de kryd- 

 sende Gange, der maatte ligge derinde. Jeg har ofte 

 set Bien. naar Gruben var færdig, prøve i alle dens 

 Hjørner, før den fandt et Sted, hvor Gangen kunde gaa 

 ind. og det er interessant at se den ualmindelig ]\Iængde 

 af Reder eller Gruber, der vare opgivne netop paa det Tid.s- 

 punkt. da Gangen skulde anlægges. Undersøgtes da Gruben, 

 fandtes den helt omgiven af fremmede Biceller. Naar Bien 

 fra Gruben af var trængt ind i en fremmed Gang eller 

 Celle, udbedrede den selv omhyggelig Skaden, et For- 

 hold jeg flere Gange har haft Lejlighed til at iagttage. 



Den Maade, hvorpaa Bien, naar Gruben helt er luk- 

 ket, og kun det egentlige Redehul ses i Muren, arbejder 

 videre paa Røret er følgende. Er det Loftet af Røret, 

 der skal forlænges, kommer den kravlende paa Ryggen, 

 med Hovedet ind mod Muren, ud i det paabegyndte 

 Ror, holdende med Forbenene en Grusklump. Denne 

 skubbes, naar Bien er naat til Rørets Spids, ud paa 

 Bagkroppen, der bøjes i Vejret, saaledes at Gruset kom- 

 mer til at hvile i en Skaal. Ved Hjælp af Bagbenene 

 føres det hen til Bagkroppens Spids, der hæves i Veiret 

 til Randen af Røret, og medens Bagkroppen stotter det 

 vaade, halvt fasthængende Grus, bøjer Bien sig stærkt 

 og fugter med en Væske Gruset, der strax bliver hæn- 

 gende. Naar jeg har taget disse fugtige Kugler mellem 

 mine Fingre, har jeg altid mærket en stærk Klæbrighed, 

 som jeg ikke tror kan skyldes Vandets Forbindelse med 

 Gruset, selv om der er Ler i dette. Det forekommer 

 mig tillige lidet sandsynligt, at et Ror, der ikke danner 

 nogen kompakt Masse, men er dannet af lutter .smaa 

 Gruskugler, skulde kunne taale Solens tørrende Magt, 

 naar disse kun vare sammenklæbede med Vand. De vel 

 udviklede Spytkirtler kunde jo ogsaa tyde paa. at 



