EMIjÉKBESZÉn KÖRÖSI CSOMA SÁNDOR LT. FELETT. 49 



lik; ez az mire gondolva, midőn dicső társunk' távol sírjára emlékezünk, 

 a' kebel magas reményekkel telik el; mert eszünkbe jut, hogy a' hazá- 

 nak , mellyct ekkép szeretni, a' nemzetiségnek, mellyért ennyit ál- 

 dozni lehet, ha nagy múltja nem legalább jövője van. 



'S e' gondolat emelje lelkeinket dicső társunk' emlékénél! 



A' miílt homályban fekszik előttünk, 's nem jutott talán senki- 

 nek fölemelni a' fátyolt, melly nemzetünk' eredetét takarja. Ki tudjam" 

 — Körösi talán elérte czélját. — Hazája dicső eldődeinknek, a' hely, hol 

 mind az, mi fajunkból Ázsiában megmaradt, együtt van; a' szent föld, 

 melly után egész éltén át zarándokolt: ott terjede talán a' vándor' sze- 

 mei előtt. — Egy völgy a' nagy Himmalaya' áthághatlan havasaitól kö- 

 rülfogva, mcllynek földje egy ezred óta nem mlvelve emberi kezek- 

 től, szabadságának egész erejével hajtja növényeit; hol csak a' sas, ha 

 sziklán rakott fészkét körüllebegi ; csak egy távol vízesésnek vagy a' 

 nyári vésznek szava szakítják félbe a' nagyszerű csendet: ez talán 

 bölcsője nemzetünknek; — vagy Ázsia' véghetlen pusztáinak egyikén, hol 

 most a' karaván szomorúan folytatja útját a' nagy hallgatás között, hol 

 az embernek nyoma eltűnt 's csak ittott egy halom, melly után a' ván- 

 dor útját irányozza, 's mellyet a' karaván' vezetője sírhalomnak mond, 

 emlékeztet a' természet' urára: talán ott fekszik nemzetünknek régi 

 hazája. De midőn Körösi e' tájakon áthaladt, 's leülve a' sziklák* egyi- 

 kére , mellyek eltűnt ivadék által , hőseinek emlékiil emelve fekszenek 

 a' völgyben, az utas, szivét sebesebben dobogni érezé; midőn a' zöld 

 kun halmok' egyikére hágva, *s a' nagy, körülte terjedő pusztaságon 

 körültekintve, keblét magyarázhatlan érzet tölte, melly őt nemzetére , 

 elhagyott 's elérhetlen hazájára inté és szemeiből könyeket facsart: ki 

 monda neki, hogy lábai eldődeinek szent porát topossák, hogy a' czél , 

 melly után szive olly hatalmasan vágyott, csak egy sír vala ! 'S az utas 

 újra felkötő saruit, újra elindult nehéz vándorlására, éltének nagy czél- 

 ja felé, mellynek elérését tőle talán csak azért tagadá meg végzete, 

 hogy példáján eszünkbe jusson, miként munkásságunk' téré nem a' 

 múltban, hanem a' jövőben fekszik; miként nem eldődeink' nagy ne- 

 ve, nem vérünk' nemessége, hanem tettek emelhetik a' magyart azon 

 nagy népek' sorába, mellyeknek neve e' földet dicsőséggel tölti el. 



M. T. T. ÉVK. vii. 1. 7 



