a' másod elnök' megnyitó beszéde 1844. 53 



mellynck híát nemzeti évrajzunk' nem egy lapja bizonyítja olly gyá- 

 szosan. 



Későn, felette későn lépünk ugyan szent 's elidegenithetlen jo- 

 gainkba vissza, 's okvetlen lesz idő, mikor még kérdés : min fognak az 

 akkor élők inkább bámulni; azon-e, hogy volt nemzet, melly tévedései- 

 ben még anyanyelvének használatától is elpártolt, vagy hogy vala kor- 

 mány, melly olly kicsinybe vette, 's olly kevéssé méltatta azon nemzeti- 

 séget, melly nek czélszerű kifejtése, nemesés megtürhetlen zománczá- 

 nál fogva kétség kivül csodaszeruleg hatott volna a' köz birodalom' te- 

 kintélyes állásának öregbítésére? Ámde húzzunk a' múltakra 



fátyolt, és a' helyett, mikép egyedül keserűséget szülő viszonti szem- 

 rehányásokra és meddő recrimínaliókra fakadnánk, használjuk a' leélt 

 események' tanulságát inkább arra, hogy jövendőben féltékenyebb gond- 

 dal ápoljuk honi nyelvünket, azon kincset, mellynek szorgos dajkálá- 

 sa nélkül, bármikép erőlködjünk is egyébiránt, soha nem fogunk az 

 emberiségre díszt hárító nemzetek' sorába fölemelkedhetni. 



Ne nézzünk ennélfogva annyira hátra, mint inkább előre, 's 

 mindenekelőtt adjunk, a' jelent élvezve, az egek' urának hálát, hogy 

 életre fordultunk ismét, és a' honi hang, melly csak kevéssel ezelőtt 

 alig hallatszott a' társas életben , immár nemcsak nincs száműzve ab- 

 ból többé, de ki csak magyarnak vallja magát, bírja is az anyai nyel- 

 vet, 's ha nem bírja, legalább pirul ezen hiányán, 's ügyekezik azt hely- 

 re ütni; midőn azon szerencsétlen, ki e' gyalázatán még csak pirulni 

 sem tud , bizonyosan köz megvetés' tárgya. 



Különösnek látszik ugyan, és más nemzetbeli, ki saját vérének 

 önfertőztetési bi'ínsúlyától ment, nem fogja érteni, miként lehessen azon 

 örvendeni, azt élvezni, minek birtokától a' legügyefogyottabb koldust 

 sem lehet, nem szabad megfosztani! És ezért ha annyi s olly hosszas 

 küzdések utáni vég diadala nyelvünknek épen nem, vagy csak alig ger- 

 jesztett köz lelkesedést, mint ezt csak kevéssel ezelőtt tapasztaltuk: 

 ezen ne csodálkozzunk; mert mindennek e' világon csak kellő időben 

 van általános becse, melly pillanat ha elsurran, még Croesus' kincse 

 is veszti értékét; mi újabb tanúsága azon rég elismert igazságnak, hogy 

 az ki szaporán ad , kétszer ad , s hogy ekkép akkor bölcs az engedvény, 



