120 A MAGYAR TUD. TÁRSASÁG TÖRTENETEI 



Kellemetes vala egész ábrázatja , 



Rajta magát minden virtus iiiulatgatja. 



'S kivált ama' tiszta szép szetnérmetesség, 



Mellyet talám tőlünk vissza vett már az ég , 



Kedves pirosságát e/. adta s/.inének , 



Nem mint ma a' festék sok orczák bőrének. 



Szemei, míg isten épségben tartotta, 



Kedves világától míg meg nem fosztotta. 



Ragyogtak hódító szelíd édességgel, 



'S ártatlanul ártó szép elevenséggel. 



Nyájassággal vala ajaki mozgása 



'S Grátziákka! teljes minden mosolygása, 



Diszt adott ezeknek hogy nem volt bolondja , 



A' szépségnek 's az volt a' legkisebb gondja 



Benne az elmésség a' józan Ítélet, 

 Ritka szövetséggel egy mértékűvé lett 

 Bámult mind a' kettőn , valaki ismerte 

 Ha igaz mértékkel mind a' kettőt mérte 

 Mert akar tréfára nyilt vala meg szája 

 Ártatlan sóval volt elegy a' tréfája. 

 Só volt ott nem méreg csipősség nem fulánk 

 Mellyen oh mennyiszer mindnyájan bámulánk 

 Sok eszekkel büszke asszonyok' módjára 

 Még sem néz megvetve a' háza' dolgára, 

 Sőt abban is mutat megért okosságot 

 Hogy tudja folytatni a' gazdasszonyságot 

 Mint a' legjobb óra, oUyan az egész ház. 

 Csak nem csudát lát itt a' ki jól rá vigyáz. 

 Pirongatásra is ámbátor ritkán lép, 

 Szavát általhágni mégis fél a' háznép , 

 Hlyen jónak többet ér szelíd intése, 

 Mint a' dúlok fúlok lármás büntetése. 

 Mit mondjak aranynál tisztább virtusáról, 

 A' jó észnek ama' diszt adó társáról? 

 Mert a' legjobb ész is virtus nélkül mit ér? 

 Átok a' legjobb fő, ha hozzá rósz szív fér; 

 Az én Eszterámnál az ész az akarat 

 Egymás hűségében mindig jól megmaradt; 

 A' jót a' hol látta, inkább nagy kincsétől 

 Vált volna meg mintsem annak ösvényétől. 

 Ez áldott léleknek a' legfőbb törvénye 

 A' meglátott jó volt , nem a' maga kénye. 



