AZ ISTENESZME EREnETEROL. 



sd 



Neveli tehát az isten az embert, hogy az illykép nevelt, isten' 

 segítstRévcl maga is nevelője legyen a' nemzed»^keknek. Az ^letképzés' 

 isteni civdnek hatalma pedig abban áll , hogy az emberi szellemet köz- 

 vetlemil megszállja, saját tartalmával áthatja és annak valamennyi te- 

 lietscgére munkálván, élve gerjeszti föl benne az életet. Miből világos, 

 hogy a' nevelés életen alapszik, és hogy a' jelen élet és annak szelle- 

 me képz() mozzanyát teszi a' jelen nevelés' ügyének. De hogy a' kép- 

 ző elv előleg alakitóvá legyen, oda kell irányoznia , hogy minden küzí- 

 tendüt összefüggésbe hozzon saját életével. Saját élete a' nevelendőébe 

 folyjon által, és mindazt vele közülje, mi a' czélirányos élethez kel- 

 lék. Kívántatik tehát, hogy az isten' életviszonya az emberhez úgy 

 alakítassék, hogy élete az emberével frigyesüljün, hogy minden közí- 

 tendő e' frigyesült tényezőkből folyjon és hogy valódi érvénynyel csak 

 ezen összefüggésben birjon. 



A' legjobb , legtökélyesb , tehát legérvényesb élet' mivolta az 

 istenneli egj'ségben áll. Ezt az isteni kijelentés mindjárt a' teremtés- 

 kor teszi, és az emberrel megtudamoltatja. Azonban az isten ezt, mint 

 kellényt, nemcsak teszi, hanem az embernek tőlei eleste után közíti 

 is. És ezen nyugszik a' kijelentés' folytonossága. Az isten' élete fri- 

 gyesül az emberével 's a' történetekben időnként előhozott tények ál- 

 tal czélszerűlcg megnyilatkozik. E' frigy viszony eredményezi azután , 

 hogy az isteni szellem által, melly az emberi életben igazság és tör- 

 vény' igényével fog kitetszeni, a' meghasonlott szellemi tehetségek las- 

 sanként összehangzásba hozassanak. 



Az isten által illykép megalapított élet olly közítményekben tű- 

 nendik azután föl, mellyek fenmaradók. A' fenmaradás azonban ismét 

 csak új isteni közítéssel vitethetik véghez. A' későbbi kijelentés' tar- 

 talma egyesül az előbbiével. Az előbbi az utóbbinak mindenkor előké- 

 szítője. Innen a' kettő közötti szoros összefüggés. Mi alapját veti meg 



1) á hagyománynak, melly épen úgy munkáland a' későbbi 

 nemzedékre, a' hogyan munkált az első emberre a' közvetlen kijelen- 

 tés. Hibázna, ki a' hagyományt csupán emlékezetbeli halt anyagnak 

 tartaná. A' hagyomány maga az önmagát tovább fejtő élet, azaz olly 

 élet, melly önmagát és azt is világosan megtudamolja, a' mi vele ösz- 

 szefíiggésbe jő. A' hagyomány tehát életet fakasztva olly igazságokat 



8' 



