GUBECZMÁTÉ, a' TÓTORSZÁGI PARASZTOK* DÓZSÁJA. 169 



négyezernél. Szerencsések , kik igy vesztek ! A' bosziijában emberisé- 

 get ritkán , mérséklést soha nem ismert győztes nemesség irttiztatóan 

 érezteti haragját, diadalát a' hatalmába estekkel. Sokan küzó'lük meg- 

 csonkított tagokkal, elmetszett orral, fülekkel bocsáttatnak haza; má- 

 sok a' közel ért éltífákra, épületekre, falukban és faluk' közelében, 

 rettcntésűl és tanulságul az élőknek, rakással aggattatnak fel. Csak egyet- 

 lenegy , az útfélen nőtt, igen magas, ágas-bogas vad körtvélyfán — mint 

 Istvánfínúl olvashatni — tizenhat vagy több illy boldogtalanoknak lehetett 

 kötelén csüngő, vadak', *s madaraknak martalékul hagyott, testeiket 

 megszámlálni. Szomszédvárt és Szamobort — a' lázadás' fészkeit — min- 

 den paraszt lakjaikkal elhamvasztá a' győzők' vérrel be nem tölt boszú- 

 ja. De a' legirtőztatőbb vég Gubeczre várakozott. Őt rósz sorsa meg- 

 kimélé a' csata' dulongásaiban , 's élve juttatá — hogy egy helyett maj- 

 dan ezer halált szenvedjen — rá fenekedő ellenségei' kezébe. Vele 

 együtt foglyul esek alvezértársa is Passanek András. Zágrábba hurczol- 

 tatván mindketten, itt előbb Gubecz tanuja lenni kényszeríttetett társa' 

 embertelen kivégcztetésének ; rá kerülvén azután a' sor, maga — a' ki- 

 rályi czimet bitorlott — mint előzője Dőzsa egykor — tüzes vas koroná- 

 val fején, megtüzesített királyi székbe ültettetett, teste tüzes vas fogók- 

 kal szaggattatott, 's végre négy felé vágatott. 



Ez volt kimenetele Gubecznek, a' hont, nemzetet fölforgatás-, 

 vég pusztulással fenyegető bősz merésznek. Ez folyama, vége a' gyászos , 

 a' minden érző kebelt öszveráző történetnek, melly mellett kinek nem 

 jutnak századunk' 's Németország' elhunyt egyik legnagyobb költőjének 

 tapasztalás által annyiszor igazolt ama' szavai eszébe: 



Weh , wenn sich in dem Schooss der Stádte 



Der Feuerzunder still gehauft , 

 Das Volk , zerreissend seine Ketté , 



Zur Eigenhülfe schrecklich greift. Schiller. 



'S most mit kívánjak, érted hő kebellel esdő fiad, édes hazám! 

 javadra? Adjon a' fölötted őrködő istenség minden hasonló merengnek, 

 mint adott azóta is, mindenkor hasonló véget! Nem. Őrizzen inkább 

 minden hasonló diadaltól — győzzön bármellyik fél — mindig gyászos, 

 mindig siralmastól! őrizzen minden hasonló kitöréseitől a' fiaid' keblé- 

 ben fiaid ellen titkon forró boszűnak! Akarod ezt? Hárítsd el örökre 



M- T. T. ÉVK. VU. 2. 22 



