14 A MAGYAR TUD. TÁRSASÁG TÖRTÉNETEI. 
nak , mik képesek leendettek hatalmasan emelni az ügyet mely reánk bi- 
zatott: az elmaradt pártolás és saját pénzerő hiányánál fogva azonban nem 
egyszer kelle visszatérnie a hajónak révpartjába, vagy hajótörést szen- 
vednie. Tagjainkat, kik közől csak tizennyolcznak járhat mindeddig, s 
némelyeknek igen kicsiny, évdíj, nem bírjuk egyéb hivataloktól, és 
akademián kivüli foglalatosságtól függetlenné tenni, mi által idejöknek 
csak kicsiny részét képesek a társasági munkálatoknak áldozni. Saját 
munkáink , a jutalmazott pályairatok s egyéb nevezetes kéziratok nyom- 
tatlanúl hevernek, egyetlenegy saját organumunknak, roppant és huza- 
mos pénzáldozat után, végre is meg kellett szúnnie. Természettudományi 
osztályunk a szükséges tapasztalgatási eszközökben , ez s a történeti, uta- 
zási költségekben, mindnyája pedig — miután nagy könyvtár fővárosunk- 
ban nem létezik — egy ilyenben lát szükséget. Mind annyi vagy lesujtó 
körülmény, vagy lehetetlenség a gyorsabb és erélyesebb előmenetre. De 
e részben a javítás nem tólünk függ: mi e napig a nemzettól csak törvé- 
nyes közállást vettünk, pénzalapunkat azonban mindeddig csak magányo- 
sak nagylelküségének köszönhetjük: mely elégséges volna bármelyik 
osztályunk fényes megalapítására , de hat osztályt illően fentartani képte- 
len. — Mondám, ez nem az akademiától függ: a szerkezetre fordúlt te- 
hát figyelmünk ; a tanácskozások folytak, s az új terv elkészült: a nagy- 
gyűlésnek azonban még nem volt bátorsága az eszközléshez való utolsó 
lépéseket megtenni. Vajjon szerencsésb leszen-é e formák között a siker, 
ha új erók nem járúlnak hozzájok? Történtek tehát kisérletűl némely 
belső intézkedések , melyek ha valóságos javításnak bizonyítandják mago- 
kat, e nyomon haladnunk, s talán gyökeres átalakulásra átmennünk bíz- 
tosabban lehetend. 
Tagjainkat illetőleg, a halál ez évben négyet ragada el: Döme 
Károlyt, irodalmunk egy régibb szakában lelkesen működött férfit; Hob- 
lik Mártont, a magyar ügy apostolát a Száva körül, s derék geographiai 
írót, de kinek írásait pártolás nem-léte miatt, nagyobb-részt még homály 
fedi; Gévay Antalt, hazai történet-tudományunk egy fő támaszát, s a 
keleti, különösen perzsa és török , irodalom gazdag isméretű képviselőjét 
az akademiában; végre Horváth Zsigmondot, több közhasznú munkák 
irodalmunkba átültetőjét. 
Választásaink a következő hazafiakat csatlák szorosban hoz- 
